8. Profesor Adolf Vaněk, první český ředitel

20. června 1994 by se dožil Adolf Vaněk, první český gymnazijní ředitel, sta let. Připravená vzpomínka pro časopis Krkonoše od prof. Horáčka, jeho jilemnického žáka, bohužel nevyšla. Byla to asi první veřejná připomínka jeho jména v širší publikaci. O profesoru Vaňkovi se totiž psát nemohlo. I předchozí almanachy vrchlabského gymnázia uvádějí toto jméno jen tam, kde už nemohlo být vynecháno. Proč? To bylo příznačné pro tuto dobu, která okleštila historii i tam, kde se váha jednotlivce zdá malichernou. Ředitel Vaněk se nehodil do kontextu budování socialistické školy. Budiž alespoň tato zmínka malou rehabilitací člověka, který stál u začátku českého gymnázia ve Vrchlabí. V mládí neměl jednoduchý život. Vyšel z rodiny jilemnického truhláře, kde bylo šestnáct dětí, dospělo však pouze osm. Brzy ztratil matku, záhy i otce, na studiích se udržoval kondicemi. Vystudoval reálku v Jičíně, zapsal se na Vysoké učení technické, ale to vše přerušila válka. Na italské frontě byl raněn, ale přežil a po válce se přihlásil ke studiu matematiky a deskriptivní geometrie. Už za studií reálky vzniklo jeho přátelství se známým jilemnickým spisovatelem Jaroslavem Havlíčkem, který o něm hovoří ve své prvotině Máňa \"...žijeme s kamarádem Vaňkem\" a nazývá jej Ádou. Spolu maturovali, spolu trpce prožívali frontu první světové války. Spolupracoval s Janem Bucharem, zakladatelem lyžařství v Krkonoších, připravoval s ním lyžařské závody a v létě pěší túry. Do té doby sahá jeho vztah ke Krkonoším a jeho pozdější aktivita ve Svazu turistů. Prochodil a označkoval stovky kilometrů krkonošských cest. Byl aktivním sokolem a účastníkem všesokolských sletů. Hluboce se zajímal o kulturu. Od mládí vášnivě fotografoval, byl průkopníkem radioamatérství, sám si postavil první přijímač. Své první místo nastoupil v Nové Pace, pak působil nějaký čas v Lučenci na Slovensku, většinu času první republiky učil však na jilemnickém gymnáziu. To bylo v roce 1941 okupanty zavřeno a on, jako ostatní kolegové suspendován. V závěrečných dvou letech učil ještě v Praze a v Jičíně. Přišel květen 1945. \"Spravedlnost dějin promluvila...Český živel přichází na místo odsunutých Němců, aby na půdě ze které byl vyhnán, stanul pevně a začal zde svou tvůrčí práci na poli hospodářském a kulturním. Střední škola, kdysi německá, se stává českým státním reálným gymnáziem,\" cituji slova už zatímního správce vrchlabského gymnázia Adolfa Vaňka z úvodu první výroční zprávy za školní rok 1945-1946. \"Střední škole jilemnické, která kdysi svůj obranný úkol ve prospěch českého živlu čestně plnila, zůstává za úkol šířiti za nových, sociálně lepších podmínek, vyšší vzdělání v kraji, který býval vždy český, v severním Pojizeří. Vrchlabská střední škola přijímá tento úkol v kraji horního labského toku ve středu Krkonoš s obyvateli nyní zcela českými.\" V tomto duchu zajistil ihned po revoluci inventář bývalého německého reformního gymnázia a vyvíjel úsilí o otevření české střední školy ve Vrchlabí. Dekret k vnitřní organizaci školy získal začátkem září a byl jmenován zatímním správcem. I své spolupracovníky si volil podle vztahu ke Krkonoším, soustředil kolem sebe celou řadu lidí, kteří pocházeli z tohoto kraje a působili či absolvovali na jilemnickém gymnáziu. Věděl, že se na ně může v nové škole spolehnout, a tak postupně přišli do sboru jako profesoři Josef Grosman, František Vitvar, František Ondráček, Josef Vinklář, Emilie Štěpánová, Jaroslav Pochop a možná i jiní. Pracoval neúnavně do noci, první dva roky neměl zástupce ani tajemníka, o vše se musel postarat sám. Byl důsledným ředitelem, ale i přísným státním úředníkem, vyžadoval plnění povinností, pracovní kázně a morálních zásad nejen u studentů, ale i u profesorského sboru. Pracoval i veřejně. Byl členem osvětové rady a okresního pedagogického sboru, hraničářským referentem sokolské župy krkonošské, předsedou Klubu českých turistů ve Vrchlabí. Nebylo mu bohužel dopřáno dovést poslání školy, jaké si vytýčil, až do konce svých služebních let. Po dvouapůlletém ředitelování přišel únor 48. Údajně nesouhlasil se stávkou učitelů v době komunistického puče, ideově nestál na správné straně, jakou ona doba vyžadovala, byl stoupencem pořádku první republiky. Odstraněn byl během týdne. \"Od 1.3.1948,\"jak píše úřední zpráva,\"byl přikázán na státní reálné gymnasium ve Dvoře Králové.\" Později byl přeložen do Králík, což snášel velmi těžce, stýskalo se mu po Krkonoších. A tak raději přijal denní dojíždění na SPŠP v Hostinném, kde učil až do svých 65 let. Do vrchlabského gymnázia se později přece jen vrátil. Od r.1953 do r.1959, kdy se poměry přece jen utišily, vyučoval zde externě deskriptivní geometrii a technickému kreslení. Připomeňme si po padesáti letech jeho průkopnickou práci na poli vzdělávání ve Vrchlabí motivem z Ovidia, který napsal své dceři v r.1936 do památníku a kterým si jistě usměrňoval i svůj, ne jednoduchý život: Rebus in arduis memento aequam servare mentem - Pamatuj, abys v těžkostech zachovával klidnou mysl. 

napsal Jiří Louda