12. Historie gymnázia 1965 -1995
Střední všeobecně vzdělávací škola KG 1965-1971 jako samostatná střední škola

Ve školním roce 1965-66 nastává významná organizační změna na škole, jíž zůstává i nadále stejné označení SVVŠ (i s tím přídomkem KG), ale už bez ZDŠ. Vzdělání na střední škole zůstává tříleté, ale zdá se, že se \"blýská na lepší časy\", že cesta povede k obnovení gymnázia. Lepší se zdá i politické klima, je to znát uvnitř profesorského sboru i ve vztahu mezi vyučujícími a studenty. Svou roli sehrála celková liberalizace v 60. letech, ne na každé škole však byly poměry tak dobré. Zdá se, že zejména ředitel Kučera léty prozřel a vyvodil z toho pro sebe patřičné závěry. Výroční zprávy a jiné dokumenty z té doby se samozřejmě i nadále hemží známými ideologickými floskulemi, ale to vše je jen na papíře. Samostatnou kapitolou by mohl být školní rok 1967-68. IV. sjezd Svazu spisovatelů, \"strahovské události\" a několikeré zasedání ÚV KSČ v r. 1967 jsou předzvěstí změn. Je to cítit ve vzduchu a i náš stmelený sbor to dává najevo při velmi srdečných oslavách ředitelových narozenin (v prosinci 1967) rozverným zpěvem písně \"Jede Kudrna, jede do Brna\" (Kudrna byl v té době ministrem vnitra). Nebyli jsme daleko od pravdy. Počátkem ledna 1968 jel či \"šel od válu\" první tajemník ÚV KSČ, \"ke všemu ochotný\" Antonín Novotný, a na jeho místo nastoupil tehdy neznámý Alexander Dubček. Země se ocitla ve víru bouřlivých událostí, pro něž se ustálilo pojmenování \"Pražské jaro\". Začalo se svobodně dýchat. Jen ten, kdo v té době učil, může pochopit, co to znamenalo: svobodný projev a otevřená výměna názorů se studenty, na jejichž pasivitu jsme si přestali naříkat.Tatam je přetvářka a opatrnictví! Na 1. máje 1968 dali studenti svobodný průchod svým názorům a připravili, aniž by je k tomu někdo nabádal, takové oživení průvodu, že na to Vrchlabí nikdy nezapomene. Dali najevo, co si myslí, a osvědčili i svůj smysl pro humor. Ze svobody, jak je známo, jsme se netěšili dlouho. Rok 1968-69 je rokem doznívání a taktizování, v r. 1969-70 přicházejí první důsledky \"normalizace\", cesta vede postupně do totalitního temna. Další osud školy byl v té době do značné míry určen tím, jak při tzv. prověrkách dopadly stranické organizace. Ta při SVVŠ a ZDŠ KG byla jako \"silně zasažená pravicovým oportunismem\" rozpuštěna, při dalším řízení bylo přesně stanoveno, kdo byl z KSČ vyloučen a komu bylo pouze zrušeno členství. V důsledku těchto rozhodnutí byl od počátku následujícího školního roku jmenován dočasným ředitelem Jaroslav Pochop. Počátkem prosince 1970 pak proběhly ponižující služební prověrky profesorského sboru, které připomínaly \"vyakčňování\" a podobné praktiky po únorových událostech z roku 1948. Místa tehdy nebyl nikdo zbaven, ale podle míry \"provinění\" byly několika členům pozastaveny platové postupy nebo jako \"rozhřešení\" uložen vstup do SČSP, kde se měli \"angažovat\" (tedy zvláštní druh \"pokání\"), nařizováno studium některých marxistických spisů apod. Navzdory nepříznivým okolnostem se nedali členové sboru odradit od práce. Připomeňme výstavbu školního hřiště, jehož budování bylo započato z iniciativy našich tělocvikářů profesorů Loudy a Jarošové v r. 1969-70. Už v r. 1971 byla stavba hřiště i sociálního zařízení dokončena. Brigádnicky na hřišti pracovali studenti SVVŠ i žáci ZDŠ. I ve změněných politických poměrech vyzněly velmi srdečně oslavy 25. výročí založení českého gymnázia ve Vrchlabí. Ti starší si pamatují tu vskutku přátelskou atmosféru 10. října 1970 ve vrchlabské Střelnici. Školní rok 1970-71 je posledním rokem tříleté SVVŠ i jednoletého působení Jaroslava Pochopa ve funkci ředitele.

Gymnázium KG 1972 - 1989 

Počátkem školního roku 1971-72 nastoupila na školu jako ředitelka Zdena Kubátová, později Beranová, která přišla do Vrchlabí z Ústí nad Orlicí. Stalo se tak zřejmě proto, aby byla \"zajištěna vedoucí úloha strany\", jak vyplývá z předchozích řádek, nikdo ze školy nebyl po prověrkách z r. 1969 členem KSČ. Dá se říci, že ta \"pravá normalizace\" nastala až nyní. Škola žije nejrůznějšími výročími, na jejichž počest se uzavírají závazky, potom se kontrolují, hodnotí a znovu uzavírají. Příležitostí je habaděj. Stále dokola je to Říjnová revoluce, Vítězný únor, Den vítězství 9. května, výročí založení KSČ, Slovenského národního povstání, narození nebo úmrtí \"velkého Lenina\", tu sjezd KSSS, tu sjezd KSČ (pořadová čísla se po čtyřech letech mění, ale každý sjezd má \"historický význam\", takže se \"studují jeho závěry\", \"rozpracovávají na podmínky školy\" - ty jsou vždy \"specifické\"), a pokud by snad nebylo žádné významné výročí ani stranický sjezd, jsou tu vždy jednou za čtyři roky \"volby do zastupitelských orgánů\" - a to je kapitola sama pro sebe. Není dne, aby nebylo nějaké přednášky, besedy, schůze, školení (nejlepší jeho formou je tzv. základní kroužek, kam opakovaně rok co rok docházejí vyloučení ze strany, kterým není dopřáno postoupit do vyšších forem). Podle zvláštního harmonogramu jsou vysíláni na nejrůznější akce vyučující i studenti, aby všude \"byla zajištěna účast\". Ta je vedle náležité ideové výzdoby tříd, chodeb, celé školy a přilehlých objektů (pokud možno v rudé a žluté barvě) hlavním kritériem pro hodnocení práce. Ze zvláště \"vydařených\" akcí jmenujme \"Dokumentární výstavu o činnostech pravicově oportunistických, revizionistických a kontrarevolučních sil v letech 1968-69\". Tuto výstavu v Trutnově zhlédla povinně celá škola. Pravidelně se jezdívalo do Prahy na výstavu sovětské techniky, do Leninova nebo Gottwaldova muzea, do Muzea SNB a do podobných objektů, jejichž návštěva byla povinnou úlitbou za povolení zájezdu na divadelní představení nebo jiný hodnotný kulturní podnik. Je těžké mimo tuto obecnou charakteristiku vyzvednout nějaké zvláštnosti, jimiž by se od sebe odlišovaly jednotlivé školní roky. Snad zajímavým faktem je to, že v r. 1973 se poprvé maturovalo na čtyřletém gymnáziu (v roce 1972 se v důsledku prodloužení studia o 1 rok nematurovalo). V témže roce nám udělali radost sportovci lyžaři. Své první úspěchy slavil student 1. ročníku Boh. Zeman, jako člen juniorského družstva (ta pravá kariéra ve sjezdových disciplinách byla teprve před ním) a Blanka Šafářová (později Paulů), studentka 4. ročníku, členka národního mužstva v běhu na lyžích (o rok později získala stříbrnou medaili na 30. mistrovství světa ve švédském Falunu v běhu na 5 km). Úspěchy zaznamenávají i naše volejbalistky, hrající jednak za TJ Spartak Vrchlabí, jehož družstvo získalo v r. 1974 3. místo v I. lize ČSSR, a jednak reprezentující samotnou školu. Ve složení Thea Trýznová, Jitka Trýznová, Jiřina Kumpoštová, Alena Štěpánková, Irena Bělochová, Helena Šťastná, Iva Starchoňová, Alena Jarošová, Zdena Drášilová a Zdena Švadlenová se v r. 1974 stalo družstvo dorostenek pod vedením prof. A. Jarošové přeborníkem škol II. cyklu v Pardubicích. Tradičně dobrou úroveň má i tzv. \"závod branné všestrannosti\". O rozkvět této disciplíny měla zásluhu rovněž prof. Jarošová. Školní rok 1974-75 představuje kulminační bod \"normalizace\" na našich školách. V době, kdy se zdálo, že jsme bez úhony prošli všemi úskalími a nástrahami husákovsko-bilakovsko-jakešovských prověrek, propukla akce, pokrytecky nazvaná \"zkvalitňování pedagogických kádrů\", v jejímž důsledku bylo ve Východočeském kraji zbaveno místa přes tři sta pracovníků z resortu školství a kultury. Na našem gymnáziu byli postiženi profesoři Louda a Adam, kteří se stali \"nadbytečnými v rámci Východočeského kraje\", jak bylo uvedeno ve výpovědi a jak je to i decentně zaznamenáno v kronice školy. Tato kronika i nadále hýří údaji o zdárném plnění \"plánu výchovně vzdělávací práce\", o postupech \"v duchu cílevědomé politiky KSČ\" a \"důsledného uplatňování závěrů XIV. sjezdu strany\" a tak podobně. Z oblasti tělesné výchovy a sportu jsou akcentovány úspěchy dívčích a poději i chlapeckých družstev v ZBV. Pochybnou hodnotu mají záznamy o činnosti Socialistického svazu mládeže, nástupnické organizace ČSM, jejíž práce se po celá léta vyznačovala značnou formálností, byla většinou pouhým prostředkem pro vylepšování kádrových posudků uchazečů o studium na vysokých školách. O doporučování ke studiu na VŠ se rozhodovalo podle stále týchž kritérií: třídní původ, stranická příslušnost rodičů (nejhůře na tom byli synové a dcery rodičů vyloučených z KSČ), tak zvaná angažovanost studenta a celé jeho rodiny, vztah k náboženství (běda těm, co nosili na krku křížek, byť třeba jen jako výraz piety či vzpomínky na někoho blízkého). Klíč k rozhodování o doporučení či nedoporučení ležel v rukou partajních bosů z městského i okresního výboru KSČ, s nimiž byly přihlášky na vysoké školy konzultovány. Zvláště ostře sledovanou kategorii představovali adepti studia učitelství a lékařství. Z těch neblahých dob máme mezi našimi absolventkami několik strojních inženýrek, které technické studium volily (bylo jim zvoleno) jako krajní východisko z nouze. Na počátku sedmdesátých let kulminovala posrpnová emigrační vlna z řad absolventů našeho gymnázia. Počet emigrujících v letech 1968-70 činí 3.5% - z 1000 absolventů 30 emigrovalo. Ještě než přikročíme ve stručném líčení historie Gymnázia Klementa Gottwalda k jednomu vnitřnímu mezníku, pokládáme za vhodné uvést, že počet tříd po zavedení samostatné SVVŠ a gymnázia nepřesahoval číslo osm (většinou bývalo sedm tříd), takže škola neměla zástupce ředitele. V řadě organizačních záležitostí pomáhali vedení školy profesoři Grosman (rozvrh), Pochop (různé zprávy), Louda, po jeho odchodu ze školy ing. Cupák. Ze změn ve způsobu i obsahu vyučování je nutno uvést dvě, obě jsou spojeny i se změnami ve složení profesorského sboru. Od školního roku 1972-73 nastoupila na školu profesorka Miluše Podlipná, zanícená ruštinářka a nadšená propagátorka \"moderní didaktické techniky\". Její zásluhou byla posluchárna biologie ve druhém poschodí přeměněna na jazykovou učebnu, vybavena aparaturou se soustavou sluchátek (\"naušniků\"). Systém vzal sice po několika letech za své, leč myšlenka modernizace a budování jazykových učeben zapustila své kořeny. Další průkopnicí moderní výuky se stala profesorka Michaela Čaňková s aprobací pro latinu a angličtinu. Od jejího nástupu byla od školního roku 1974-75 jako další cizí jazyk na škole zavedena angličtina. Na trend modernizace výuky o něco později navázal profesor Josef Pivoňka v jazyce francouzském. Vedle nejmodernější techniky začala o něco později (od roku 1982) hezká tradice cizojazyčných besídek v předvánočním období. V pásmu veselých scének a písní v cizích jazycích (kromě angličtiny a francouzštiny i v němčině a ruštině) předváděli studenti, co všechno už umějí. V té době to byl jeden z mála možných způsobů motivace ke zvýšení zájmu o studium těchto předmětů. Vcelku je možno celé období 70. let označit jako dobu \"temna\". Tragikomické absurdity (některým se dnes usmíváme, ale mnohé k smíchu nebyly) jsou vylíčeny výše. Je však nutno dodat, že celkově škola upadala, a to nejen co do stavu školní budovy. Je pro tehdejší dobu příznačné, že za stavu už neudržitelného se nadřízené školské a stranické orgány situací sice zabývaly a vyvodily z toho určité závěry, ale dosavadní ředitelka odešla na jiné ředitelské místo, tentokráte na SOU ve Dvoře Králové. Výše zmíněným mezníkem v historii normalizačního dvacetiletí je míněn nástup nového ředitele v roce 1979. Stal se jím Břetislav Rybníček, který přišel do Vrchlabí ze Střední pedagogické školy v Seči. S jeho nástupem nedošlo samozřejmě k nějaké změně politické linie. Návrat \"nadbytečného\" profesora Adama ve stejném roce nemá zřejmě příčinnou souvislost se změnou na ředitelském místě. Ředitel Rybníček byl nadšený svazácký a pionýrský funkcionář a v tomto duchu se projevoval ve škole i v širší veřejnosti. K jeho kladným vlastnostem patřila pracovitost, měl i organizační talent a řadu významných konexí, kterých využíval ku prospěchu školy. Za jeho vedení byly úspěšně provedeny opravy, které se nedařilo zajistit jeho předchůdkyni (či předchůdcům). V prvé řadě to byla oprava střechy (konečně mohly být z půdy odstraněny nejrůznější nádoby, do nichž byla zachytávána dešťová voda, prosakující na mnoha místech stropy), byly provedeny i některé vnitřní rekonstrukce a úpravy, vybudovány šatny v suterénu, zřízeny a vybaveny některé odborké učebny (cizích jazyků, výpočetní techniky, základů administrativy) a sborovna, podstatně se změnil vzhled auly, přebudované na tzv. \"síň tradic\". Ne všechny zásahy v interiéru byly šťastné (zbourání kašny na chodbě v přízemí, výměny některých dveří), vcelku však je nutno tuto činnost hodnotit pozitivně. Je tedy možno konstatovat, že v průběhu 80. let se zlepšily podmínky pro vyučování, pokud jde o materiální vybavení školy. Méně příznivé bylo celkové klima, ideologický tlak sílil a stupňoval se s tím, jak se blížil konec totalitní éry. V ovzduší neustálého podezírání, nedůvěry a strachu se nepracovalo dobře. Neustále se rozlišovalo mezi třemi straníky na škole a těmi ostatními. Od školního roku 1980-81 došlo k významné změně v řízení školy. Poté, co byly rozděleny dva početně silné třetí ročníky na tři paralelní třídy, stoupl počet tříd na devět a škola měla nárok na zástupce ředitele. Do této funkce byla jmenována Květa Soušková. Přestože ve funkci pracovala poctivě a obětavě (často řídila chod školy místo ředitele, věčně nepřítomného pro zaneprázdnění funkcemi), byla v duchu tehdejší \"kádrové politiky\" v roce 1989 vystřídána Jiřinou Runštukovou. Personální změny byly systematicky promýšleny, byla to zřejmě příprava na nové vedení, obsazené členy KSČ i po případném odchodu ředitele Rybníčka, který se v roce 1989 dožil důchodového věku. Na školu byl v této době přijat ing. Svat. Picek jako vyučující odborným předmětům (strojírenství), ačkoliv byly v té době už neperspektivní, a tehdy tolik prosazované branné výchově. Od počátku 80. let se také neustále psalo a hovořilo o novém pojetí vyučování či výchovně vzdělávacího procesu. Šlo o celostátní několikaletou kampaň, která zřejmě přinášela obživu pedagogickým výzkumníkům v centrálních ústavech v Praze a Bratislavě i v ústavech nižšího stupně, jako byly KPÚ (krajské pedagogické ústavy) a OPS (okresní pedagogická střediska). Učitelé se pilně školili ve sborovnách svých škol, pročítali spousty nezáživných brožur, jezdili na různé semináře v rámci kraje i menších administrativně správních celků (museli splnit předepsané procento účasti, aby mohli získat \"zápočet\"), psali \"seminární práce\", aby prokázali, jak hluboko \"nové pojetí\" zvládli a mohli nakonec získat osvědčení, které je opravňovalo k další pedagogické činnosti. Většina si o tom myslela své a dnešní mladá generace nemá ani tušení, čím jejich starší kolegové museli projít. Dnes po \"novém pojetí\" nikdo ani nevzdechne. Vedle \"nového pojetí\" ve všeobecném smyslu se také hodně psalo o nové koncepci gymnázií. Podle ní neměly tyto školy připravovat studenty jenom pro vysoké školy (event. pro tzv. nástavbové studium - či studia absolventů gymnázií), ale i pro zaměstnání hned po maturitě. A tak byly od školního roku 1980-81 na škole zavedeny skupiny odborných předmětů, pro jejichž výuku byly v našem městě podmínky: elektrotechnika, strojírenství, ekonomika a organizace práce. Výuku těchto předmětů zajišťovali většinou externisté a po několik let se z těchto předmětů skládala i maturitní zkouška. Později byla jako nový předmět zavedena informatika a výpočetní technika (IVT). K zavádění většiny nových předmětů vládla vzhledem k minulým zkušenostem ve sboru všeobecná nedůvěra, ale s tím se nedalo nic dělat. Bohatá byla i nadále brigádnická činnost. Bez účasti studentů by nikdy nebyly sklizeny brambory na farmách Státního statku Lánov (jezdilo se do okolí Vrchlabí, Lánova a Rudníku, kde všude měl statek své farmy), zejména v období maturit byly organizovány i lesní brigády (čištění pasek, sázení stromků). S omezováním ručního česání chmelu klesala potřeba brigádníků z řad středoškoláků. Kromě nostalgických vzpomínek na podzimní romantiku brigád v Hřivicích (r. 1974) a v Hořanech (r. 1976) a pak ještě v Lubenci (r. 1981) jsou tu však i vzpomínky jiné. V první polovině osmdesátých let se začalo jezdit do chmelařských oblastí na jiný typ brigády: zavádění chmele (Lubenec 1982, Drahonice 1983). I tady si studenti užili (v jiném smyslu i pedagogický dozor), práce však byla ještě méně příjemná a mnohem náročnější než česání, výdělky menší. Zvláštní formou brigádnické aktivity byla v 1. polovině 80. let tzv. \"letní aktivita mládeže\", známá pod zkratkou LAM. Šlo o brigády organizované pro dobu letních prázdnin okresním výborem SSM ve spolupráci se školou, která měla zajišťovat pedagogický dozor. Byly to většinou lesní brigády (vyžínání a úklid pasek, sázení stromků) v okolí Vrchlabí (tam i brigády v některých závodech), Špindlerova Mlýna, Černého Dolu, ale i v Choustníkově Hradišti. Jiný názor na brigády v rámci LAM měli studenti, pro něž to byl jeden ze způsobů, jak trávit prázdniny (proto vítali brigády s ubytováním mimo Vrchlabí), jiný názor měl pedagogický dozor, který nesl tíhu zodpovědnosti nejen za to, aby se \"nic nestalo\", ale aby brigáda vůbec k něčemu byla. Než přistoupíme k poslední kapitole, pokládáme za vhodné vyjádřit se ještě několika slovy k tomu, jak se profesorský sbor vyrovnával s normalizační érou. Byla to doba velmi těžká. Na rozdíl od let padesátých, která byla podstatně tvrdší, neboť v nich šlo doslova o život, ale méně průhledná (revoluční násilí mohlo být ospravedlňováno ušlechtilými cíli, v jejichž realizaci mnoho lidí věřilo), znamenají léta 70. a 80. pro většinu občanů život v přetvářce a pokrytectví. Po sovětské okupaci padly všechny iluze o možnosti reformovat socialismus, spojit ho s demokracií, jak v to věřili i \"reformní komunisté\" na naší škole i ti, kteří s komunistickou stranou neměli nic společného. Pohybovat se v systému, ve kterém bylo obtížné rozpoznávat, kam až sahá politický nátlak zvenčí a kde začíná iniciativa domácích samozvanců, nebylo jednoduché. Těžké bylo někdy i rozlišit, kdo z tehdejších představitelů moci je skutečně přesvědčen o správnosti toho, co dělá (ve jménu ideje, jíž věří), a kdo jen hraje komedii v zájmu vlastní kariéry. Postavit se otevřeně proti systému, který kalkuloval se zcela přirozeným lidským strachem o existenci, představovalo velkou odvahu. Znamenalo to dát všanc své postavení a povolání, kvůli kterému jsme studovali a které máme rádi, znamenalo to i těžké důsledky pro osudy našich dětí. Našli se i stateční, bylo jich ale málo. Tou výjimkou v profesorském sboru byla paní Hana Jüptnerová. Ostatní patřili většinou k tzv. \"šedivé zóně\". Vnitřně se s režimem neztotožnili a chovali se tak, aby zmírnili nepříznivé důsledky režimu. Nejednou se ve funkci třídního učitele podařilo ovlivnit hodnocení studentů při výběrovém řízení na vysoké školy. I v sebechoulostivějších záležitostech ideologického či politického rázu bylo možno \"mluvit mezi řádky\" v duchu známého pořekadla \"Chytrému napověz...\", někdy bylo výmluvné i mlčení. Někteří z profesorů se se svými studenty setkávali na večerech s Jiřím Dědečkem a Janem Burianem, na koncertech folkových zpěváků, pořádaných někdy na samé hranici ilegality a sledovaných STB, na antidiskotékách Jiřího Černého a jinde. Na školních výletech nejednou u táboráku zněly písně Karla Kryla za nesmělé (nebo i smělé) účasti pedagogického dozoru. Ale to všechno nechť posoudí jiní! Ostatně události z listopadu 1989 ukázaly, že mezi studenty, kteří v drtivé většině svou aktivitou prokázali jednoznačný postoj k hroutící se totalitě, a jejich profesory, kteří na shromáždění ve sportovní hale 21. 11. 1989 tváří v tvář představitelům režimu (ředitel školy, M. Samek za MěstNV KSČ, V. Štěpánek za MěstNV) museli \"odhalit svou tvář\" a vyjádřit se k událostem v Praze, není žádná přehrada.

Gymnázium Vrchlabí 1989 - ... 

Je ošidné užívat obraty typu \"historický zlom\", \"historický mezník\", \"dalekosáhlý význam\" etc. etc. - byly dostatečně zprofanovány za minulého režimu - a přece se vtírá užití nějakého takového pojmu (snad \"historický mezník\") pro oddělení krátké historie posledních několika let gymnázia (tedy spíše současnosti) od jeho dějin do roku 1989. Na rozdíl od mnoha jiných škol bylo o změně ve vedení rozhodnuto v den generální stávky 27. 11. 1989. Způsob, jakým došlo v posledním roce před převratem k výměně ve funkci zástupce ředitele a jakým byl nesmyslně přeložen z gymnázia na SOU PhDr. Josef Pivoňka, vyvolal nejen rozhořčení v profesorském sboru, do té doby bezbranném a bezmocném proti komplotu vedení školy a krajských inspektorů Tameleho a Čurdy, ale i mezi studenty a vrchlabskou veřejností. Velká nevole se zvedla hlavně kvůli přeložení PhDr. Pivoňky, který byl třídním v jednom maturitním ročníku. Silně se v celé záležitosti angažovalo rodičovské sdružení, jehož někteří představitelé se obraceli až k nejvyšším orgánům, vše bylo ale marné. Není tedy divu, že 27. 11. 1989 vyslovil profesorský sbor řediteli Rybníčkovi nedůvěru. Ten se vzdal funkce a v dalších dnech Občanské fórum na škole po jednání s představiteli školského odboru KNV prosadilo, že do funkce ředitele byla prozatím jmenována nedávno předtím suspendovaná zástupkyně ředitele Květa Soušková. Ta později prošla konkursním řízením a stala se řádnou ředitelkou, v této funkci působí dodnes. Do pololetí r. 1989-90 fungovala ještě jako zástupkyně ředitele Jiřina Runštuková. Ve funkci ji pak vystřídal PhDr. Josef Pivoňka, který se ještě v průběhu školního roku vrátil na gymnázium. Od nového školního roku na školu přišel kdysi \"přebytečný\" prof. Louda (bohužel už těsně před důchodem), dále Hana Jüptnerová (ta už zde kratší dobu učila v polovině 70. let, dále působila na G v Jilemnici, po skončení mateřské dovolené se jako disidentka nemohla ve školství uplatnit), do učitelské služby se vrátil prof. Jaroslav Dejmek, který se v r. 1975 stal \"nadbytečným\" na jilemnickém gymnáziu a nyní měl možnost výběru mezi Jilemnicí a Vrchlabím. Rozšířil řady matematiků na našem gymnáziu a po PhDr. Pivoňkovi se stal v r. 1991 zástupcem ředitele. Od samého počátku naší nové svobody se rychle změnilo celkové ovzduší ve škole. V prvé řadě došlo k odpolitizování, to se nejvíce projevilo v humanitních předmětech, kde po mnoha létech zavládl duch svobodného tvůrčího přístupu při studiu a výkladu společenských jevů, literatury, umění, kultury. Vyučující mají mnohem volnější ruce co do výběru učiva (i když rámcové osnovy existují), učebnic i metod výuky. Nový duch se projevil i v tom, že padlo vše, co zavánělo formalismem. Učitelé už nejsou spoutáváni kazajkou nesmyslných byrokratických předpisů (tím není řečeno, že by žádné neexistovaly) a obtěžováni zbytečnými statistikami, hlášeními, komplikovaným zaškrtáváním a doplňováním v osobních listech žáků, nekonečným psaním posudků, nemluvě již o absurdním politickém školení. Totéž se týká i studentů, které nikdo nehoní na svazácké schůze, nehlídá, jak vedou PO, nekontroluje trapné nástěnky s \"aktualitami\" (místo nich je ve třídách i na chodbách trvalá, esteticky hodnotná výzdoba) atd. Ještě v průběhu školního roku 1989-90 bylo požádáno ministerstvo školství, aby byla škola zbavena názvu Klementa Gottwalda, a tak se stala už \"jen\" Gymnáziem Vrchlabí. Odstraněny byly i všechny vnější atributy, které někdejší název připomínaly a zdůrazňovaly, zejména v aule, za minulého režimu přebudované na \"síň tradic\", kde vedle různých trofejí ze ZBV byla i stálá expozice připomínající \"prvního dělnického prezidenta\". Ledacos se změnilo v obsahovém pojetí, i když se koncepce gymnázií teprve tvoří. Zcela zrušena byla branná výchova a postupně byly odstraněny skupiny odborných předmětů v té podobě, jak byly zaváděny počátkem 80. let. Preferována je výuka cizích jazyků, především angličtiny, která víceméně nahradila ruštinu (ta se ještě učí ve velmi omezené míře), dále němčiny a francouzštiny. Zájem o studium je dnes silně motivován možností svobodně cestovat, škola i organizuje řadu výměnných zájezdů a pobytů se studenty a profesory z Francie, Německa, Dánska. Studium cizích jazyků se tedy stává nikoliv cílem, ale prostředkem pro další vzdělávání a získávání životních zkušeností. Někteří studenti také odjíždějí na jednoleté studijní pobyty do USA nebo do Velké Británie. Problém je v zajišťování odborné výuky cizím jazykům, novinkou je občasné působení cizích lektorů (z Anglie, USA, Německa). Jazykové učebny jsou jinak poměrně dobře vybaveny, podobně je tomu i s učebnou výpočetní techniky a vůbec se zaváděním moderních audiovizuálních pomůcek, počítačů, televizorů a jiných přístrojů, umísťovaných v mnoha učebnách. Škola rovněž rozšiřuje své prostory, a to tak, že se jí vracejí mnohé její učebny, užívané dosud základní školou. Od roku 1992 jsme totiž přešli na šestileté gymnázium, takže máme \"malé\" a \"velké\" první a druhé ročníky. Do těch \"malých\" přicházejí děti ze 6. třídy základní školy, dnes už jeden třetí ročník z \"malých\" studentů splynul věkově i obsahem vyučování s prvním ročníkem \"velkých studentů. Od roku 1994-95 byl na škole otevřen i první ročník obchodní akademie, současný název školy je tedy Gymnázium a obchodní akademie Vrchlabí. Ke zřízení OA nedošlo nějakým \"nařízením shora\", ale díky pochopení městského zastupitelstva, které si přálo další vhodnou střední školu ve městě a díky úsilí vedení G, které se o školu zasazovalo. Velká péče byla v posledních letech věnována rekonstrukci některých objektů i vylepšení exteriéru školy. Už po druhý školní rok byl v provozu bazén, jehož obnova a přestavba byla započata ještě za ředitele Rybníčka a dokončena za nového vedení. V r. 1994 dostala škola půvabný háv v podobě nové omítky, v poslední době se opravují a natírají všechna okna, takže své velké výročí oslaví náš ústav v důstojné podobě.

napsal Alois Adam