1. Úvod

1. Almanach absolventského sjezdu gymnázia ve Vrchlabí, vydaný k 50. výročí založení českého gymnázia. Sjezd absolventů se koná v sobotu 16.9.1995.

2. Program sjezdu: 
9.00-10.30 Sraz absolventů v budově gymnázia, prohlídka školy a instalovaných výstav 
10.30 Řazení ročníků na školním hřišti 
11.00	Přivítání a uvítací projevy 
11.30 Slavnostní průvod městem k vrchlabskému zámku 
12.00 Projev starosty města k absolventům 
12.30-14.00 Přijetí delegace u představenstva obce, otevření prostorů IT Centra.

3. Letošní absolventský sjezd je v pořadí šestý. První byl uspořádán v roce 1970 při 25. výročí, další pak každých pět let. Shledáváme se s bývalými řediteli a profesory, kteří jistě mezi nás rádi přijdou, scházíme se se spolužáky, s kterými jsme byli v dobách studia tak důvěrnými přáteli. Mnohá přátelství přetrvala dodnes, z některých vznikly i vztahy nejužší - studentské lásky vyústily ve svazky manželské. Návštěva školy nás na chvíli vrátí do minulosti, připomene nám nezapomenutelné chvíle našeho mládí, prožité ve školních škamnách. Kromě profesorů bývalých i současných jsme pozvali na sjezd řadu významných osobností. Všem, kteří nás poctili svou přítomností, všem, kteří nám byli při přípravě nápomocni, ať již organizací sjezdu, či svými příspěvky do almanachu, vzdáváme upřímné díky. Jak už to bývá, není vždy vše naprosto dokonalé; vyskytnou-li se výhrady v jakémkoliv směru, věřte, že jsme se snažili, abyste byli spokojeni a aby vše vyšlo co nejlépe.

2. PhDr Zina Vaňková

Dvořáková Návraty Po špičkách tiše vracíme se k vzpomínkám mládí skrytým v lese pro kousek nebe zrcadlení své první lásky, která není. 
Hledáme cesty zešeřené, ze kterých jenom smutek vane, sněhové vločky vítr honí ... Bylo to včera, letos, loni?

3. Květa Soušková, ředitelka Gymnázia a obchodní akademie ve Vrchlabí

V tomto almanachu je vcelku zevrubně popsána historie naší školy. Samotná budova, ve které škola sídlí, má už od počátku bohatou historii. Hlavní trakt byl v roce 1909 vystavěn asi za 7 měsíců, v roce 1913 byla budova přistavěna. Bylo v ní umístěno německé gymnázium a obecná škola. Ke konci fašistické okupace sloužil objekt jako vojenský lazaret. V dalších padesáti poválečných letech prošlo české školství mnohými změnami; střídaly se vlády a ministři, systémy a školské reformy, budova se honosila různými názvy. Poznala mnohé učitele a profesory, ale zejména poskytovala domovské právo svým studentům. Těch, kteří absolvovali od roku 1945 na českém gymnáziu, je asi 2420. Poslední zásadní formální i obsahové změny se udály po Listopadu 1989. Nejdříve byl název změněn opět pouze na \"Gymnázium\", bez dalších hrdých titulů, od 1. 9. 1991 se škola stala právním subjektem, od 1. 9. 1992 bylo zavedeno kromě čtyřletého studijního cyklu také studium šestileté, od 1. 9. 1994 byl otevřen 1. ročník čtyřleté obchodní akademie, a proto je současný název \"Gymnázium a obchodní akademie\" Vrchlabí. 
V poslední etapě doznaly učební plány i obsah výuky v jednotlivých předmětech značných změn. Bylo poněkud potlačeno dříve preferované technické a přírodovědné zaměření gymnázia. Nový smysl nabyla výuka dějepisu i výuka cizích jazyků, kterým je po dobu studia (včetně konverzace) věnováno 6 - 10 vyučovacích hodin týdně. Bývalá \"občanská nauka\" byla nahrazena předmětem \"základy společenských věd\", jehož stěžejním učivem je filosofie. Byl zrušen předmět \"branná výchova\". Ve vyšších ročnících mohou studenti až 8 hodin týdně volit podle svých zájmů a schopností. V nabídce volitelných předmětů jsou zastoupeny semináře a cvičení k rozšíření vědomostí z běžných humanitních i přírodovědných oborů, ale také např. psychologie, dějiny umění, latina, deskriptivní geometrie, účetnictví, technika administrativy a programování. Je na studentech, aby využili této nabídky v plném rozsahu a nevyhýbali se některým náročnějším oborům. První studenti šestiletého studia jsou ve šk. roce 1994-95 ve třetím ročníku. Můžeme konstatovat, že tato forma studia se osvědčila a v těchto třídních kolektivech se pozitivně projevuje soustředění dětí s blízkými - studijními zájmy. Ve třídě obchodní akademie můžeme ocenit cílevědomost a zájem studentů o problematiku ekonomiky, a tedy i jejich snahu o dobré znalosti zejména v odborných předmětech. Je naším cílem, abychom pro tento typ střední školy dlouhodobě zajistili dobré odborníky - pedagogy, ale též vyhovující prostory pro její rozvoj. To jsou nejdůležitější předpoklady pro to, aby si obchodní akademie ve Vrchlabí vytvořila dobrou tradici, natrvalo se zařadila do sítě středních škol a dobře sloužila občanům města i okolí. 
Ekonomicky je škola spravována MŠMT České republiky prostřednictvím Školského úřadu v Trutnově. Lze říci, že oprávněné požadavky na účelné využití finančních prostředků jsou tímto úřadem vždy vyslyšeny s účastí a také v možné míře plněny. Průběžná údržba a rekonstrukce exteriéru i interiéru budovy, modernizace a doplňování kabinetů, zavádění moderní techniky, zajištění nerentabilního provozu bazénu i provoz školy vyžaduje nemalé finanční částky: rozpočet školy na rok 1995 včetně mezd činí 7.543 tisíc Kč. Po dlouhé době nedostatku finančních prostředků a chátrání budovy došlo teprve v 80. létech ke změně k lepšímu. Byla dokončena generální rekonstrukce elektroinstalací, střešní krytiny a sociálních zařízení. Byla započata přestavba plaveckého bazénu v suterénu školy, který byl vybaven do té doby chybějící čističkou vody. Počátky rekonstrukce bohužel spadají do období výstavby v \"akci Z\", která se vyznačovala nesmírným plýtváním finančními prostředky a nekvalitní prací. Uvedení do provozu v roce 1992 si vyžádalo právě díky i těmto okolnostem 800 tisícové zvýšení nákladů vzhledem k původnímu rozpočtu i mnoho lidského úsilí. V září 1994 byly dokončeny rekonstrukce vnějších omítek a související klempířské práce (výměna okenních parapetů, opravy svodů a okopů). Tyto práce, včetně čištění, chemického ošetření a konzervace pískovcových částí stály 2.400 tisíc Kč. I když je to částka nemalá, těší nás pohled na mohutnou budovu, jejíž krása vynikla právě tímto zásahem. Samozřejmou součástí výbavy každé střední školy se stala učebna výpočetní techniky. Počítačové vybavení učebny a školy, které je nutno průběžně modernizovat vyžaduje ročně statisícové náklady. Též díky obětavosti a fandovství vyučujícího a některýchuživatelů jsme schopni investovat co nejúčelněji a učebna je na slušné technické úrovni. Jsme si vědomi toho, že při stále narůstajícím počtu hodin provozu počítačů a vzhledem k novým potřebám obchodní akademie se brzy stane nutností vybudování další takto zařízené učebny.
Ve školním roce 1994-95 se učilo v naší škole 360 studentů ve 12 třídách (4 třídy šestiletého, 7 tříd čtyřletého gymnázia, jedna třída obchodní akademie). Jednou z prospěšných aktivit školy je udržování družebníchstyků se studenty ze škol z Naestvedu v Dánsku, Neufchateau ve Francii a ve Wildecku a Baunatalu v Německu. Přátelství s mladými lidmi z jiných zemí je v mnohém pro naše studenty motivující, v mnohém poučné. To, co se ve škole změnilo v posledních letech, už pokládáme za samozřejmé. Studenti mají větší volnost v uplatněnísvých zájmů, více svobody v rozhodování a uplatňování svých názorů. Zároveň je však nutné, aby chápali, že demokracie bez pořádku se stává anarchií. Z vyučování vymizely fráze o úspěších budování socialismu, zcela ztratil nebo úplně změnil svůj obsah pojem političnost školy. Domníváme se, že političnost by měla spočívat v tom, že by škola měla žáky soustavně vést k pochopení demokratických principů a zásad, které vyžadují spolupráci, kompromisy a toleranci. Měli bychom žáky vést k osvojení samostatného myšlení, ke schopnosti analýzy, objektivního srovnávání, ale také k morálním vlastnostem, jako je poctivost, pracovitost, mravnost a touha po vědění.

4. Ing. Josef Krejčí - starosta města Vrchlabí 

Škola je součástí domova. Zamyslím-li se nad tím, co pro mne znamená domov, vybaví se mi řada pojmů, které toto slovo vyvolává. Rodina, město či obec, kam patřím, země s přírodou, jazykem a lidmi, které miluji. Cítím, jak je to pro mne všechno důležité a vnímám jednotlivosti podle okamžité situace. Když myslím na prostředí, kde se cítím doma, neodmyslitelným pojmem pro místo, kde jsem vyrůstal i kde žiji nyní, je škola. Mnoho hodin a dní, kdy člověk objevuje spoustu nových věcí a informací, prožívá radost ze zvládnutých úkolů, strach či zklamání při zkouškách, první lásky i trvalá přátelství. Kdy se učí poznávat charaktery lidí, měřit své schopnosti a možnosti, uvědomit si svou cenu. Celý život čerpám ze základů, které mi škola dala. Vzpomínky na ni jsou pro mne velmi důležité a ožívají prostřednictvím mých dětí. Nová generace každé ráno zaplaví školní budovu, která je i pro ni pevným bodem v životě. I pro ně je so2učástí pojmu domov a neviditelnou nití k sobě váže generace, rodiče a děti, minulost s přítomností. Každý z nás v sobě nosí tu \"svoji\" školu, kterou měl nejraději. Pro řadu vrchlabských občanů je to gymnázium. Krásná budova dnes stejně jako před padesáti lety dominuje jedné z částí města a hodinami na věži pobízí studenty: \"spěchejte, bude brzo zvonit.\" Věřím, že tato škola bude i v budoucnosti plnit funkci vzdělávací a díky ní budou rodiče nacházet společnou řeč se svými dětmi.

5. PhMr. Marie Kubátová, spisovatelka 

Blaženství malin nezralých Snad všechna gymnázia mají dědictvím z minulosti vysoké chodby a studené dlaždice: člověk vstupující se tam zachvěje chladem a stává se menším a ještě menším, ba přál by si sestoupit až k hranici neviditelnosti a stát se nejmenším na celém světě... Ten pocit za těžkými vraty školní budovy se mi vrací ať z vlastních studentských let, ať z pozdějších dob účasti v rodičovském sdružení. Snad jsou ty vysoké chodby vybaveny ozvěnou, která vrací prožitky, jako by v koloběhu generací znovu ožívaly. Jako by tu měli u vchodu kropenku s vodou Nezapomněnkou. Snad právě smočením prstu v té živé vodě - elixíru vzpomínek - se stáváme znovu účastníky školního dění a usedáme do školních škamen... V čase rodičovského sdružení jsem mívala pocit, že nejdu na tu křížovou cestu otců a matek sama, ale že se mnou jdou i matičky našeho rodu a že jich kráčí celé prosebné procesí. Z císařpanských časů slyším hrkot kočárů. V něm moje babička Máli, paní nadučitelová ve Štítnéj, veze ogara do Vídně, aby jej tam učení frátrés vyškolili v němčině a latině. Když kočár opět přistál u štítenské školy, ozvalo se ze stupátka pro lokaje: \"Maměnko, hen su! Nechajte si mě doma, než dorostu svéj múdrosti!\" Poznala jsem nezbedného synka až jako váženého \"strýčka s nejdelším parte\" - nevešly se mu tituly a řády na úmrtní oznámení. A vidím svou maminku, jak si na cestu do školy nasazuje klobouk: \"Aby páni profesoři viděli, že jsme slušná rodina.\" Postála jsem u školy, která mě a mého bratra vedla per aspera k vědění, po listopadové revoluci. Bratr, po čtvrt století emigrace účastník přírodovědného kongresu v Praze, chtěl pozdravit gymnázium v Londýnské ulici: \"V téhle setzatra boudě jsem dostal kuli z příroďáku na tyčinky a blizny.\" Smočili jsme prsty v kropence Nezapomněnce a položili vzpomínkovou kytičku na paměť spolužáků Linerta a Kozáka, kteří byli zastřeleni za příjezdu Hitlerových vojsk do Prahy. Kytičku za spolužačky neárijky, které postupně mizely z naší školy. A počítali jsme, kdo z nás ještě žije či koho odepsaly roky 1939, 1948, 1968... Přála bych si, aby mohli dnešní studenti smáčet na abiturientských sjezdech prsty v čarovodě vzpomínání a vidět svá studentská léta jen jako čas blaženství malin nezralých. Aby se nemuseli stát z nerozumu dějin jen pěšáky na šachovnici králů, ale mohli svobodně využít všech vkladů, jimiž je škola vybavila a jejichž cenu v čase nezralých malin ještě neznají. A rodičovskému sdružení bych ráda předala vzkaz své moravské babičky: \"Enem tých prvých dvacet let rodičovskéj lásky a kantorskéj trpělivosti vydržet - potem už bývajú ogaři dobří.\" Dodávala: \"Všeci dorostú svého dobrého rozumu.\" Dodala bych: probatum est, babička vychovala třináct dětí... 

6. Josef V. Kratochvíl - bývalý ředitel hudební školy ve Vrchlabí

Vážení a milí, obdržel jsem z mého krásného a milého města Vrchlabí zprávu, abych k padesátému výročí založení vrchlabského gymnázia, kde jsem kdysi také působil, napsal nějakou vzpomínku. Milerád tak činím, protože jak život ve Vrchlabí, tak celý svůj život mám zcela jasně před sebou jako na dlani. Zavzpomínám si nejprve na profesory, bylo jich celkem jedenáct. Ředitelem byl takový drouboučký, hodný pán - Adolf Vaněk se jmenoval. Jeho dcera měla básnickou žílu, protože krásný úvodní verš národopisného pásma Krakonošův rok Ze všech zemí ta nejkrásnější je země má, které bylo provozováno národopisným souborem Krakonoš, je jejím dílem. Pak si vzpomínám na historika profesora Berra. Pak to byl nezapomenutelný a můj milý přítel dr. František Cuřín, blahé paměti, později DrSc. a profesor Karlovy univerzity v Praze. Ve Vrchlabí to byl nadšený divadelní ochotník, člen divadelní jednoty Šír. Před svou smrtí tento vzácný člověk - češtinář vyučoval také na pedagogické fakultě v Českých Budějovicích. Jednou večer mě se svým kolegou z PF vynikajícím řečníkem Josefem Lálou v našem bytě navštívili a tři hodiny jsem navzájem krásně diskutovali o mé knize o 383 stranách Boj o rukopisy Královédvorský a Zelenohorský. Pak si vzpomínám na pana profesora Josefa Grosmana, který byl jeden čas, tuším, i ředitelem. Vyměnili jsme si mezi sebou i dopisy. Pak to byl zvlášť milý profesor Faltus, na kterého mám zvláštní vzpomínku. Aby se všichni lidé města Vrchlabí, kteří něco v kterémkoli oboru dovedli, mohli podílet na kulturním dění města, tak jsem založil Vrchlabské společenské středy, což byly kulturní podniky ode všeho něco. Pan profesor Faltus zde proslovil kratší přednášku o astronomii. A teď přijde na řadu mladý a nadšený folklorista, obětavý sběratel lidových písní a znalec lidových tanců Pavel Krejčí, který se brzy přestěhoval do Liberce a tam, bohužel, brzy zemřel. Potom vzpomínám na pana ředitele Josefa Kučeru a Františka Ondráčka, pozdějšího ředitele zdravotnické školy, na které jsem také vyučoval sborový zpěv. Pak to byl takový štíhlý a jemný profesor Jaroslav Pochop. A na konci mého vyprávění jsou ještě dva a to oba od písmene V. Je to usměvavý pan profesor Vinklář a milý pan profesor Františk Vodička, nadšený návštěvník koncertů a všech mnou pořádaných kulturních podniků. Tento můj milý přítel se z Vrchlabí přestěhoval do Pardubic, odkud mi psával o mých krásných koncertech a kde také zemřel. Čest světlé památce všech těchto zvláštních lidí. Druhá vzpomínka týkající se mého gymnázia je tato. Při tomto gymnáziu jsem založil recitační soubor, jehož oddaným členem byl milý pan profesor Pavel Krejčí. Dalšími členy tohoto souboru byly dvě milé dívenky Kottvalová a Mesnerová, pak sourozenci Kovářovi, sourozenci Tvrdíkovi atd. Přednášeli jsme různé básně a vzpomínám si zejména na Baladu o očích topičových. V této souvislosti si vzpomínám i na několik dalších žáků gymnázia. Je to především milá Květuška Zlatníková, Jaruška Faltusová, Sáša Kašlíková, Sedláčková, Zdeněk Štefek, klavírista Zelinka, Martínková, Kolářová, Jana Koutníková, Dolejší, Zíková, Lelková a i naše dcera Milena, která navštěvovala první ročník. Na všechny jmenované i nejmenované s láskou vzpomínám. A také vzpomínám na milou Věrušku Fajstauerovou z perníkové chalouky v Podhůří, na milého přítele Ottu Singera, učitele Jana Sehnala atd. Možná by vás zajímalo, co dělám nyní ve svém vysokém věku? Tak například na konci minulého roku 1994 jsem složil strašně dlouhatánskou píseň. Víte, kolik má veršů? Sto dva. Je to píseň o celém mém životě a zpívá se na nápěv národní písně Loučení, loučení. O mém třetím pracovišti, krásném a milém Vrchlabí, kde jsem působil třináct let, je pět veršů. Na závěr svého vyprávění vám přednesu svou píseň Krkonoše, hory mé. Krkonoše, hory mé, moje lásko odvěká, ošlehaná futeří, zkrášlená pro člověka. Mlhy, bouře, voda, sníh halily vás do krásy, Krkonoše nádherné, srdce moje zpívá si. Sněžné jámy, Obří důl, Špindlerův Mlýn pod Plání, Svatý Petr, zázrak sám, pod třpytnými hvězdami. A tam v dáli, výš a výš, Sněžka bílá kraluje. Ó vy hory nádherné, každý z nás vás miluje. Srdečně vás všecky pozdravuje a s láskou vzpomíná váš oddaný Josef V. Kratochvíl, 88 roků, 7 měsíců a 4 dny České Budějovice 19. 4. 1995 

7. Miloš Gerstner, vrchlabský rodák, publicista a pedagog, letos osmdesátiletý

Vzpomínky

Když mi bylo asi pět let, \"navštívil\" jsem ve Vrchlabí rodiče. Nerad. Mým dětským domovem bylo Benecko, chalupa s vůní sena a opichu a s dědečkem a babičkou a tetami a strýčkem a dalšími strýčky a tetičkami ze sousedství, i když jsme nebyli spojeni pokrevními svazky. Rodiče byli za války v Praze, když se vrátili, snažili se dát rozběhlé rodině řád a jednotu. Bydleli ve velkém domě a učili mě říkat všem sousedům pane a paní a snažili se mě odnaučit házet kamení. Na každém kameni, kterým hodíš, sedí čert. Toho čerta jsem toužil vidět, takže jsem náhodou rozbil okno paní Víchové a Jarči Jahelkové udělal bouli. Nic se mi ve Vrchlabí nelíbilo. Jednou večer mě vzal starší bratr s sebou do Sokola. Sokol tenkrát po válce měl povoleno cvičit v tělocvičně gymnázia. Až se mi dech tajil, když jsem vstoupil do místnosti alespoň desetkrát větší, než byl benecký Kubátův sál. Tenkrát jsem se stal poprvé v životě oukropečkem. Seděl jsem na takovém trámku, teď tomu říkáme kladina, a divil se, jak ti staří všechno dělají na povel, dokonce i kotrmelce. Jedna věc mi vrtala hlavou. Gymnazijní chodba byla přepažena dřevěným bedněním. To oddělovalo od sebe čtyři české třídy a bezpočet tříd německého reálného gymnázia. To aby se žactvo vzájemně nepokousalo. Přes to pažení si takhle jen nadávali. Němci nám říkali Pímák šajstrák a na oplátku dostali veršovánku, že Němec brouk hrnce tlouk (pokračování příště). Má vrchlabská exkurze trvala jen asi týden, přišel si pro mne dědeček, že prý se jim po mně stýská. Tatínek nerad, ale přece jen povolil. Jenže když jsem dovršil šestý rok věku, musel jsem svůj benecký ráj opustit natrvalo. Ale to už měly české děti budovu celé dnešní Dukly, takže kolem gymnázia jsem už chodil jen jako kolem země zakázané. Na budově dnešní Dukly byl tenkrát český nápis: Obecná a občanská škola. Ředitelem tam byl krátký čas Antonín Rambousek a po něm Václav Kuťák, rodák z České Skalice. K Dukle patřilo jen malé hřiště, sad a zahrada kolem patřily řediteli gymnázia a byly přísně chráněny nařízeními všech našich učitelů. Hřiště české školy bylo od hřiště gymnázia odděleno plotem. Ten byl na potvoru, protože často jsme jej museli přelézat, když tam zalétl míč. Za letních večerů ožilo naše hřiště zpěvem sokolských písní, vedle cvičili turneři. Studenti gymnázia se nosili jako pávi, aktovky nedrželi za rukojeti, ale nesli je pod paží. To tenkrát byl obecný znak studentů na středních školách. Svá dostaveníčka mívali v parku nad kinem, my Češi zase ve Vejsplaších. Roku 1930 jsem z Vrchlabí odešel na studia, vrátil jsem se až v červnu 1946. To už vrchlabské gymnázium mělo české žactvo a české profesory. Ředitelem byl matematik Adolf Vaněk, horlivý turista. Chodíval s kbelíkem po horských cestách a značkoval je, vedl odborné debaty s jilemnickým turistou a tajemníkem MNV Jindřichem Ambrožem, byl přítelem spisovatele Jaroslava Havlíčka, nepřítelem všech, kdo se nedovedli zahloubat do mystických tajemství kvadratických rovnic a integrálů. Nerozuměl si se stranickými orgány, roku 1948 byl \"vyakčněn\". Z profesorů jako odborník vynikal František Cuřín, doktor filosofie. Pocházel z jižních Čech, měl kštici jako Viktor Dyk a českému národu a jeho jazyku byl oddán jako Komenský. Vydal řadu lingvistických prací a učebnici o vývoji jazyka a českých nářečích. Jeho zanícení mě s ním sblížilo. Po způsobu dávných peripatetiků jsme vedli nekonečné debaty o zdejším nářečí, tvrdě odmítal pseudovědu ruského jazykovědce Marra, shovívavě se usmíval nad Stalinovými statěmi o jazyku. Stykem s ním jsem hodně získal a děkuji mu, byť už opožděně. A také tam byl můj nejbližší krajan Jaroslav Pochop, taky češtinář a výborný latiník. Byl to člověk špásovný a žertu rozuměl. Studenti ho měli ze srdce rádi a já též. Byl dlouhý a hubený, pravý horák, chodil \"jako by přes propasti kráčel\" (viz myslivec Bayer z Babičky), trápíval ho žlučník, ale přesto veselou mysl neztrácel. Z těch dalších bych mohl jmenovat Josefa Grosmana, profesora latiny. Svůj život řídil podle věčně platných pravd řeckých a hlavně římských mudrců blízkých flegmatickým směrům. \"Aquila captat non muscas\", bylo jeho životní kredo (orel nechytá mouchy). On byl opravdu orlem, nerozčiloval se nad malicherností světa, každý problém odbyl takovým nosovým smíchem. Měl jsem ho také rád. Ještě bych mohl jmenovat z té nejstarší garnitury další, třeba biologa Jaroslava Faltuse, matematika Josefa Vinkláře, chemika Františka Ondráčka, ale s těmi mě už tak nespojoval profesionální zájem. Ještě by se dalo vzpomínat na kotrmelce, o které se staralo bývalé vedení republiky. Tak třeba ministr Nejedlý prosadil jednotnou školu. Nižší třídy gymnázia byly spojeny s třídami bývalé měšťanské školy, gymnáziu byly ponechány jen nejvyšší třídy. Pak byla zavedena jedenáctiletá střední škola. Zákonitě se musely snížit požadavky ve všech vědních oborech. Jaký div, že se na ty novoty \"remcalo\" mezi žáky, učiteli i rodiči. Tady bych vzpomněl ředitele Josefa Kučeru. Byl to rodák z Chodska, v zimě nosil kožich jako ponocný z Domažlic, učil tělocvik, francouzštinu a občanskou nauku a za časů jedenáctiletky byl silným štítem nám všem, uměl se nás zastat proti útokům orgánů stranických i státních, až do roku 1968 byl naší jistotou. Je pochopitelné, že ho pak také smetla normalizace. Ty, na které se v dnešních vzpomínkách nedostalo, prosím o odpuštění. Prostor mám omezený. Až tedy příště. Jen explicitně bych rád projevil přání, aby se kotrmelce na povel děly jen v tělocvičně, nikoliv ve školství.

8. Profesor Adolf Vaněk, první český ředitel

20. června 1994 by se dožil Adolf Vaněk, první český gymnazijní ředitel, sta let. Připravená vzpomínka pro časopis Krkonoše od prof. Horáčka, jeho jilemnického žáka, bohužel nevyšla. Byla to asi první veřejná připomínka jeho jména v širší publikaci. O profesoru Vaňkovi se totiž psát nemohlo. I předchozí almanachy vrchlabského gymnázia uvádějí toto jméno jen tam, kde už nemohlo být vynecháno. Proč? To bylo příznačné pro tuto dobu, která okleštila historii i tam, kde se váha jednotlivce zdá malichernou. Ředitel Vaněk se nehodil do kontextu budování socialistické školy. Budiž alespoň tato zmínka malou rehabilitací člověka, který stál u začátku českého gymnázia ve Vrchlabí. V mládí neměl jednoduchý život. Vyšel z rodiny jilemnického truhláře, kde bylo šestnáct dětí, dospělo však pouze osm. Brzy ztratil matku, záhy i otce, na studiích se udržoval kondicemi. Vystudoval reálku v Jičíně, zapsal se na Vysoké učení technické, ale to vše přerušila válka. Na italské frontě byl raněn, ale přežil a po válce se přihlásil ke studiu matematiky a deskriptivní geometrie. Už za studií reálky vzniklo jeho přátelství se známým jilemnickým spisovatelem Jaroslavem Havlíčkem, který o něm hovoří ve své prvotině Máňa \"...žijeme s kamarádem Vaňkem\" a nazývá jej Ádou. Spolu maturovali, spolu trpce prožívali frontu první světové války. Spolupracoval s Janem Bucharem, zakladatelem lyžařství v Krkonoších, připravoval s ním lyžařské závody a v létě pěší túry. Do té doby sahá jeho vztah ke Krkonoším a jeho pozdější aktivita ve Svazu turistů. Prochodil a označkoval stovky kilometrů krkonošských cest. Byl aktivním sokolem a účastníkem všesokolských sletů. Hluboce se zajímal o kulturu. Od mládí vášnivě fotografoval, byl průkopníkem radioamatérství, sám si postavil první přijímač. Své první místo nastoupil v Nové Pace, pak působil nějaký čas v Lučenci na Slovensku, většinu času první republiky učil však na jilemnickém gymnáziu. To bylo v roce 1941 okupanty zavřeno a on, jako ostatní kolegové suspendován. V závěrečných dvou letech učil ještě v Praze a v Jičíně. Přišel květen 1945. \"Spravedlnost dějin promluvila...Český živel přichází na místo odsunutých Němců, aby na půdě ze které byl vyhnán, stanul pevně a začal zde svou tvůrčí práci na poli hospodářském a kulturním. Střední škola, kdysi německá, se stává českým státním reálným gymnáziem,\" cituji slova už zatímního správce vrchlabského gymnázia Adolfa Vaňka z úvodu první výroční zprávy za školní rok 1945-1946. \"Střední škole jilemnické, která kdysi svůj obranný úkol ve prospěch českého živlu čestně plnila, zůstává za úkol šířiti za nových, sociálně lepších podmínek, vyšší vzdělání v kraji, který býval vždy český, v severním Pojizeří. Vrchlabská střední škola přijímá tento úkol v kraji horního labského toku ve středu Krkonoš s obyvateli nyní zcela českými.\" V tomto duchu zajistil ihned po revoluci inventář bývalého německého reformního gymnázia a vyvíjel úsilí o otevření české střední školy ve Vrchlabí. Dekret k vnitřní organizaci školy získal začátkem září a byl jmenován zatímním správcem. I své spolupracovníky si volil podle vztahu ke Krkonoším, soustředil kolem sebe celou řadu lidí, kteří pocházeli z tohoto kraje a působili či absolvovali na jilemnickém gymnáziu. Věděl, že se na ně může v nové škole spolehnout, a tak postupně přišli do sboru jako profesoři Josef Grosman, František Vitvar, František Ondráček, Josef Vinklář, Emilie Štěpánová, Jaroslav Pochop a možná i jiní. Pracoval neúnavně do noci, první dva roky neměl zástupce ani tajemníka, o vše se musel postarat sám. Byl důsledným ředitelem, ale i přísným státním úředníkem, vyžadoval plnění povinností, pracovní kázně a morálních zásad nejen u studentů, ale i u profesorského sboru. Pracoval i veřejně. Byl členem osvětové rady a okresního pedagogického sboru, hraničářským referentem sokolské župy krkonošské, předsedou Klubu českých turistů ve Vrchlabí. Nebylo mu bohužel dopřáno dovést poslání školy, jaké si vytýčil, až do konce svých služebních let. Po dvouapůlletém ředitelování přišel únor 48. Údajně nesouhlasil se stávkou učitelů v době komunistického puče, ideově nestál na správné straně, jakou ona doba vyžadovala, byl stoupencem pořádku první republiky. Odstraněn byl během týdne. \"Od 1.3.1948,\"jak píše úřední zpráva,\"byl přikázán na státní reálné gymnasium ve Dvoře Králové.\" Později byl přeložen do Králík, což snášel velmi těžce, stýskalo se mu po Krkonoších. A tak raději přijal denní dojíždění na SPŠP v Hostinném, kde učil až do svých 65 let. Do vrchlabského gymnázia se později přece jen vrátil. Od r.1953 do r.1959, kdy se poměry přece jen utišily, vyučoval zde externě deskriptivní geometrii a technickému kreslení. Připomeňme si po padesáti letech jeho průkopnickou práci na poli vzdělávání ve Vrchlabí motivem z Ovidia, který napsal své dceři v r.1936 do památníku a kterým si jistě usměrňoval i svůj, ne jednoduchý život: Rebus in arduis memento aequam servare mentem - Pamatuj, abys v těžkostech zachovával klidnou mysl. 

napsal Jiří Louda

9. Profesorský sbor vrchlabského gymnázia počátečních let

František O n d r á č e k nastoupil k 1.9.1945 ze st. RG v Novém Bydžově, už ale po celé prázdniny byl pravou rukou ředitele Vaňka, projevil svou vrozenou aktivitu i privátním náborem studentů, aby zajistil chod budoucích tříd. Hlavní aprobací chemik, vyučoval i matematice, propadl osobní zálibě - kopané, kde byl i aktivním funkcionářem. Byl i členem osvětové rady. Věhlasné byly jeho odborné exkurze do sousedního pivovaru. Učil na gymnáziu ještě v r.1952, kdy už byl ředitelem vrchlabské zdravotnické školy. Po přemístění s ní odešel do Turnova. Zemřel v roce 1994 ve věku 85 let. Josef G r o s m a n \"Byl ustanoven na školu k 1.9.1945\", říká první výroční zpráva. Těsně před 2. světovou válkou učil v Jilemnici a ve Dvoře Králové. Jediný žijící ze začínajícího sboru z roku 1945. Vzpomíná na nástup do Vrchlabí s úsměvem. Když se s dekretem zemské školní rady jako relativně mladý v ústavu přihlásil u budoucího kolegy Ondráčka, dostal jako odpověď otázku: Do které třídy? Jako klasický filolog v padesátých letech těžko ve svých předmětech hledal úvazek, vydržel však na škole až do důchodu v r.1971. Tolerantní, velmi inteligentní, který bohužel své kvality neprosazoval. Vynikající šachista, neméně zručný chmelový brigádník a borůvkář. Okolnosti ho zavedly k jeho nespokojenosti do funkce zatímního správce po odchodu ředitele Vaňka od března 1948 do srpna 1949. František V i t v a r přišel do Vrchlabí k 1.9.1945 z učitelského ústavu v Kutné Hoře, bydlel v nedalekém Studenci. Rozvážný pedagog, organizátor sportovních akcí a pochodových cvičení po Krkonoších, školských předsletových slavností i krajských tělovýchovných slavností v lyžování ve Vrchlabí. Místopředseda profesorů TV kraje Hradec Králové. Od roku 1947 oblastním, pak krajským inspektorem TV, v závěru pedagogické činnosti ředitel JSŠ v Hostinném. Jaroslav F a l t u s také začínal ve Vrchlabí už 1. září 1945 po příchodu z měšť. školy v Praze, pocházel z České Skalice. Rozvážný, autoritativní, seriózní profesor, kterého si musel každý student vážit. Po většinu doby vrchlabského učení měl problémy pro své náboženské přesvědčení. Převahu výchovné práce svého 21letého působení odvedl především jako zanícený biolog. To potvrzuje množství absolventů přírodovědy, medicíny, zemědělství. Profesor Faltus byl vzácný, charakterní člověk. Osudové sepětí se školou vyjadřuje i jeho poslední návštěva gymnázia v r.1981, kde jeho dlouho nemocné srdce definitivně vynechalo. Pavel K r e j č í od 1.9.1945 působil ve Vrchlabí jen dva roky, ale nelze na něho zapomenout. Byl spíše kumštýř. Kreslíř, výborný muzikant - violoncellista, folklorista, první propagátor divadla mezi studenty, člen orchestrálního sdružení, sběratel písní a projevů lidového umění. Sbíral i starožitnosti. Odešel za uměním na UŠ a RG do Liberce. Zemřel relativně mlád v roce 1967 v padesáti letech. Jan B e r r přišel až v prosinci 1945 z RG z Prahy XII, před válkou působil na Podkarpatské Rusi. Pracoval v lidosprávě MNV. Byl legendou školy. Jeho svérázný výklad, často na hranici skutečnosti, až velkorysý přístup k realitě, jeho široké vědomosti získané četbou všeho, co ke čtení bylo - na to studenti nezapomínají. Ani to však neubralo na jeho vážnosti. Své přesvědčení dával až příliš najevo, na což také doplatil. Již v březnu 1948 byl vyakčněn, bohužel i na přání malé skupiny \"pokrokových\" studentů, jeho odchodu ale zabránili jeho vládnoucí kolegové. Osudu však neušel a byl vlastně únorovými událostmi nejvíce postižen. Počátkem padesátých let byl přeřazen na zdravotnickou školu, pak na osmiletku do Lánova, jeho anabáze pokračovala na JSŠ do Čakovic, kde skončil jako dělník v továrně. Zemřel v roce 1969, když těsně před tím podal žádost o rehabilitaci. DO TEXTU VLOŽIT KOPII ZPROŠTĚNÍ PROFESORSKÉHO MÍSTA Josef V i n k l á ř nastoupil v únoru 1946 z České Lípy. Svérázně pedantský matematik a fyzik, který žil školou. Starý mládenec z krkonošského podhůří z Libštátu, později volno trávící u sestry v Kruhu byl zvyklý i na tvrdou zemědělskou práci. V jeho režii získaly tradici bujaré oslavy svatého Josefa, když nositelů tohoto jména na škole přibývalo. Stoupenci jeho jména a oboru, na rozdíl od studentek, na něho jistě vzpomínají v dobrém. Dr. František C u ř í n erudovaný odborník, přišel z RG v Kostelci n.O. a byl ozdobou školy od září 1946. Nesmírně vzdělaný a schopný pedagog. Mezi studenty byl nejuznávanějším odborníkem. Ve třídách, kde neučil, záviděli těm, kterým bylo dopřáno být s Dr.Cuřínem ve stálém styku. Dovedl předat mnoho svých vědomostí, u většiny studentů vzbudil zájem až nadšení pro předmět, kterému vyučoval. Pro mnohé studentky se stal přímo idolem, když se oženil, nejedno dívčí oko zaslzelo. Je záhadou, proč se takového odborníka ředitelství školy začátkem padesátých let tak snadno zřeklo, když přešel na zdravotnickou školu. Prý byl nadbytečný. Jeho kvalita se přece jen prosadila a od roku 1955 působil jako docent na Vysoké škole pedagogické, později jako vedoucí katedry ČJL i jako profesor Pedagogocké fakulty KU, kde získal i doktorát věd. Zabýval se onomastikou a vývojem jazyka. Zemřel v roce 1988. Jaroslav P o c h o p posílil jilemnickou větev sboru v r.1946, vedle Č a Fr učil později i Nj. Stal se brzy pravou rukou ředitele Vaňka, od 1.9.1947 byl administrativním tajemníkem. Po zřízení JSŠ do r.1965 zástupcem ředitele Kučery, před nástupem normalizace v r.1970 dokonce jeden rok školu spravoval. Byl populární svým osobitým beneckým humorem. Celý svůj pedagogický život přežil na jedné škole, celých 32 let do r.1978 na vrchlabském gymnáziu. Zemřel v r.1988. František V o d i č k a učil na vrchlabském gymnáziu od září 1946 do roku 1949, pak opět od r.1953 do r.1963. Nesmírně obětavý a pracovitý, ne vždy však studenty chápaný a akceptovaný. Osud mu nevytyčil jednoduchou cestu. Když konečně založil rodinu, záhy se mu rozpadla. Rád se vracel do milovaných Krkonoš i do našeho gymnázia. Své několikeré loučení se studenty o posledním sjezdu na Střelnici v r. 1990 myslel opravdu. Zemřel v lednu 1991. Josef K u č e r a nastoupil k 1. září 1947 z učitelského ústavu v Hořovicích, sám původem Chod z Domažlic. Jako mladý tělocvikář okamžitě získal své příznivce; zavedl nové formy, zmodernizoval tělocvik, neváhal nastoupit ve školním družstvu kopané, odbíjení či stolního tenisu. Propagoval sprchování v dříve neznámém zařízení v suterénu s výběhem do sněhu na hřišti. Předzvěstí jeho životního díla byla nejprve instalace sprch přímo na hřišti. Jeho nezapomenutelnou akcí bylo brigádnické vybudování školního bazénu v suterénu školy v letech 1957-1960. Byl organizátorem dvou lyžařských zájezdů do Tater. Nástup dělnické třídy zmohl i jeho. V roce 1949 se stal nejmladším ředitelem gymnázia ve východních Čechách a jeho aktivita k jeho škodě se přenesla jiným směrem, ideovým. Školu pozvedl, sobě ublížil. Jeho zásluhou se konají od r.1970 pravidelné abiturientské sjezdy. V normalizaci padl a ztratil veškerý elán. Byl, jako řada jiných, obětí doby, jeho čisté úmysly se rozplynuly v záměrech systému. V čele gymnázia stál celých 21 let. Byl člověkem velkorysým a přemýšlivým a zapsal se do historie školy. Zemřel po dlouhé nemoci v r.1993. Arnošt N o v á k učil ve Vrchlabí od září 1947 do roku 1953, kdy přešel na nově zřízenou fakultu tělesné výchovy UK v Praze, kde působil jako docent a vedoucí katedry biomechaniky. Bývalý reprezentant ČSR v hodu oštěpem, propagátor lyžování, výborný matematik, skvělý člověk. I on prosadil lyžařské zájezdy na Slovensko, zavedl přátelský přístup ke studentům. Zemřel v roce 1977. Jiří K u c h a ř přišel z Prachatic také začátkem školního roku 1947-48. Kreslíř a deskriptivář, ale také bouřlivák, avantgardista a stoupenec třídních změn, často vyvolávající konflikty. Mimo vědomí studentů i při svém přesvědčení opozice mocenské skupině poúnorových změn. Svůj výtvarný talent neuplatnil profesionálně, na vysoké škole strojní v Liberci, kam v roce 1953 odešel, vyučoval deskriptivní geometrii. Byl vynikající malíř krajinář i figuralista. Po nástupu normalizace byl propuštěn. Produktivní věk dokončil jako dělník v mladoboleslavské automobilce. Zemřel v prosinci 1994 a zanechal po sobě velké malířské dílo. Květa P r a v c o v á - F i b r i c h o v á učila ruský jazyk v letech 1948 - 1966. První fundovaný pedagog ruského jazyka na škole. Patří do plejády vzpomínaných nejen délkou působení, ale i svou trpělivostí, skromností a rozvážností. Ve vrchlabském sboru našla i živorního partnera k založení rodiny. V současnosti žije v Turnově. Karel H u v a r Přišel v roce 1949 a do Vrchlabí se ještě dvakrát vrátil, aby zde jako tělocvikář rozdával svůj nesmírný optimismus. Přicházel na pokračování vždy s dobrou náladou z důvodů ne zcela jasných, ale odpovídajících tehdejší politické situaci - od ledna do června 1949, od února do června 1950, a konečně na celý školní rok 1953-1954. Odešel pak na dlouhou dobu učit na gymnázium do Jaroměře. Vše nám může ještě vysvětlit, žije dnes v plném zdraví a pohodě ve Dvoře Králové. Frnatiška M i z e r o v á přišla v roce 1953 z Králík a pro své pedagogické, odborné, ale i lidské vlastnosti se stala i mezi studenty osobností, zvláště u těch, kteří jeji chemii dále potřebovali. Rozvážná, náročná, svým oborem zaujatá. Uzavřená nejen povahou, ale i v soukromém životě. V roce 1964 odešla do důchodu, zemřela v roce 1979. Ing.Zdeněk F i b r i c h působil většinou na tehdejší jedenáctileté střední škole jedenáct let od r. 1956 a hlavně jeho zásluhou se rozvíjelo tehdy propagované pracovní vyučování. Známý byl jeho kontakt s vrchlabskými průmyslovými závody. Při působení na škole vystudoval strojní inženýrství a v r. 1967 přešel na střední školu pro pracující. J.V. K r a t o c h v í l třebaže působil na gymnáziu jen jako výpomocný učitel hudební výchovy a vedoucí žákovského pěveckého sboru střídavě v letech 1946-1950, je nutno připomenout jeho zaujetí pro propagaci vážné hudby mezi studenty, jeho svérázné vystupování i jeho životní úspěchy na poli pedagogickém (jako ředitele hudební školy), sběratelském a kompozičním. Jeho výuka byla náročná, zaujal i netalentovaného. Žije stále v plné síle v Českých Budějovicích, kam odešel z Vrchlabí do stejné funkce - řídit hudební školu. Alena J a r o š o v á přešla do gymnázia ze zdravotnické školy v roce 1961 a jako tělocvikářka se zapsala do školní historie zápalem, odborností, neúnavností. Má svůj podíl na svépomocné přestavbě hřiště i úspěchu dívčí sportovní reprezentace školy. Vřelý byl i její vztah k vrchlabskému gymnáziu, kterého byla také absolventkou. Byla nesmírně aktivní i ve veřejném životě. Podlehla zákeřné nemoci v roce 1976. Letos by jí bylo 63 let. K personálu školy bezesporu patří i správní zaměstnaci, kustodi, sluhové, domovníci či údržbáři - jedním slovem školníci. Z padesátileté historie si vzpomínky zaslouží z celé řady alespoň dva: Bedřich K o l a ř í k stál ve funkci pomocného zřízence, jak zněl úřední název, u zrodu české školy a zaslouží si vzpomínku všech, kteří tu po revoluci studovali. Výborný lyžař - skokan, ale především vynikající člověk. Svou funkci skončil v r. 1955. Josef S k a l s k ý působil ve vrchlabském gymnáziu od roku 1958 do roku 1968. Oddaný, pracovitý a skromný člověk. Kromě spolehlivé denní práce měl značné zásluhy o výstavbu a první provoz plaveckého bazénu. Výborný muzikant, dlouhodobý kapelník a ředitel chóru v Loukově na Semilsku. Zemřel v roce 1978. 

napsal Jiří Louda

10. Historie vrchlabského gymnázia před rokem 1945

Třebaže datujeme založení českého gymnázia ve Vrchlabí k roku 1945, historie jeho budovy a existence ústavu je poněkud starší. Její výstavba sahá do období mocného Rakousko-Uherska, kdy převahu v tomto kraji mělo obyvatelstvo německé národnosti (či snad rakouské?). Předcházející almanachy či výroční zprávy se tomuto tématu někdy i záměrně vyhýbaly. Kusé zmínky uvádějí i některé nepřesnosti. Zde je, skoro po devadesáti letech, malá historická náprava. Úsilí o zřízení této školy a několik podrobností jejího historického uvedení do provozu do tohoto almanachu snad patří. Začátkem 20. století se stalo Vrchlabí snaživým, na průmysl bohatým městem. Vyšší životní úroveň obyvatel požadovala i vyšší stupeň vzdělání potomků. Vědělo se také, že větší počet obyvatel se středoškolským vzděláním přivede zpětně do této oblasti i lidi se vzděláním vysokoškolským. Nejbližší reálné gymnázium bylo sice v Hostinném (vzniklo už v lednu 1872, pak mělo na čas jen nižší třídy, ale od roku 1882 to byla opět vyšší střední škola s prvními maturitami v r. 1886, 1909 bylo přeměněno na reálné gymnázium nového typu), ale to bylo gymnázium církevní s ubytováním v klášterních prostorách; dále v Trutnově s možností denního dojíždění, vrchlabská mládež dokonce dojížděla do církevního gymnázia s ubytováním v Broumově. Velké náklady i vzdálenost odrazovaly od zájmu o studium, proto stále vzrůstaly snahy občanů o vlastní střední školu. Prvními propagátory byli Ignaz Böhmann a Adalbert Kablik (manžel známé botaničky), kteří kromě jiných dobročinných nadací městu usilovali o zřízení reálky či vyšší průmyslové školy. Velká příležitost nadešla v roce 1908. Rakousko slavilo 60. výročí korunovace císaře Franze Josefa I. - a kdo by nevyužil takové slávy pro blaho vrchlabské mládeže. Když se u městské rady sešly různé petice o zřízení střední školy , vydala se 5. listopadu 1908 delegace obecního zastupitelsví do Vídně se žádostí na ministerstvo pro kulturu a vyučování. 26.11.1908 rozhodl výbor obce po zvážení živnostenských poměrů a průmyslového významu města a okresu zřídit Reformní reálné gymnázium jako jubilejní a zažádat o povolení, aby škola nesla v názvu jméno Jeho Veličenstva císaře, výstavbu rozšířit i o obecnou školu se stejným označením a oslavit tak jubileum hned dvojnásobně. Zřízení reálného gymnázia upřednostňovala možnost dalšího vysokoškolského studia jak humanitního, tak technického směru. Do vývoje zasáhla náhle i vrchlabská městská spořitelna. 7. října 1908 k jubileu vlády císaře uvolnila dar 150.000 rakouských korun na zřízení městských lidových lázní. Ale již 28. října, protože se naskytl vhodnější způsob dotace, vychází z ředitelského zasedání návrh podpořit městskou radu a převést dar na podporu výstavby jubilejní střední a obecné školy. 12. 11. rozhodla rada dar zvýšit na 200.000 korun (městská spořitelna podpořila v oné době finančně řadu vrchlabských staveb). 17. února 1909 byla stavba školní budovy zadána staviteli Hollmannovi, projekt jeho kanceláře vypracoval architekt Hans Brath, a stavbu ředitelské vily staviteli Friedrichu Pilzovi s podmínkou, že bude dokončena k užívání uprostřed září 1909. 9. dubna 1909 výnos ministerstva pro kulturu a vyučování povolil městské radě, že ústav stejně jako obecná škola ponesou jméno císaře - Kaiser Franz Josef I. Jubiläums Reform-Realgymnasium a Franz Josef I. Jubiläums Volksschule. 13. dubna byl položen základní kámen (v jiných pramenech je uváděn březen 1909). Zemní, stavební a vnitřní úpravy provedla firma Kleophase Hollmanna, řemeslné práce střešní, klempířské, truhlářské, zámečnické, sklenářské, natětačské aj. dodaly firmy vrchlabské, trutnovské, ale i z Liberce, Ústí n.L., dokonce i vídeňské (vzduchotechnické zařízení). Teracové podlahy pokládala trutnovská firma italského označení - Humbert Berolini, ale mezi řemeslníky se objevují daleko prozaičtější jména jako Schirutschke, Schedivka, Zemann, Erben. Místo výstavby bylo vybráno v jižní části města na volné, nezastavěné ploše, tzv. zelené louce, s úmyslem posílit výstavbu dolní části města. Stavba proběhla neuvěřitelně rychle. Připustíme-li, že základní kámen byl položen v dubnu, výstavba centrální budovy a levého východního křídla (západní křídlo bylo přistaveno později) trvala neskutečných 7 měsíců, třebaže se podzimní práce protáhly přes zářijový termín až do začátku listopadu (\"skluz\" tedy celých nebo pouhých 7 týdnů). Stavba byla dokončena k předání 9. listopadu téhož roku. Zvážíme-li tehdejší možnou mechanizaci, zdá se to dnes po 86 letech vzhledem k dnešnímu tempu výstavby jako malý zázrak. Budova ve stylu historického romantismu byla považována za vrchol tehdejších stavebních možností. Prostorové oddělení budovy od izolované tzv. ředitelské vily je architektonicky vhodně svázáno plnou spojovací zdí, vábná je čistota slohu, podezdívka, římsy, věž, použití znaku města v průčelí. Frontální poloha školy k severu směrem k městu a významné komunikaci s nádherným výhledem z vyšších pater na panorama Krkonoš, Strážné, Kamennou cestu, dominantu Žalého, Liščí a Černou horu nám vysvětlí, proč je situována většina tříd na odvrácenou stranu od slunce, jinak to ale asi postavit nešlo. Pro tehdejší obhájce stavby to byly třídy prostorné a světlé. O to více zapůsobí po vstupu do budovy schodišťová hala, protékaná jižním světlem, nádherná křížová klenba haly a světlých sloupových chodeb, které přiváděly žáky k deseti třídám, třem kabinetům, knihovně, sborovně, třídě ručních prací, tělocvičně a kreslírně. Starší studenti pamatují ještě v sedmdesátých letech atraktivní ozdobu vstupní haly. V levém rohu upoutala žulová kašna s pískovcovým reliéfem, která byla, bohužel, vandalským zásahem při rekonstrukci školy začátkem osmdesátých let odstraněna . Stejně tak nevhodným zásahem do dobových chodeb byla i výměna dvoukřídlých dveří; na obranu autora rekonstrukce, asi jiné, než ty současné, by v té době asi nesehnal. Rozmístění interieru v době otevření: V přízemí byla ředitelna s předsíní (zřejmě vpravo od vchodu), kabinet tělesné výchovy a místnost školníka (vpravo proti vchodu s oknem k jihu), vpravo třídy reálného gymnázia, vlevo 140 metrů čtverečních prostorná tělocvična a v levém křídle třídy a kanceláře obecné školy. Tělocvična byla vybavena běžným nářadím (některé slouží dodnes) a také tehdy užívanými kolovadly. Zadní schodiště pravé, frontální chodby vzniklo zřejmě až pozdější přístavbou. Sklepními schody, z nichž byl situován východ na cca 4200 metrů čtverečních prostoru cvičiště a hřiště, se sešlo do suterénu, kam byla umístěna kotelna nízkotlakého ústředního topení. Vedle kotelny dominovaly školní lázně, dva čtvercové prostory sprchovacího zařízení se 16 sprchami a dvě vanové koupele - výsledek původního záměru vrchlabské spořitelny postavit městské lázně. Teplá voda se mixovala ve zvláštních mísících ventilech na správnou teplotu a teprve odtud šla do sprch. My pováleční studenti je ještě pamatujeme v činnosti. Do sklepního prostoru byl ještě umístěn atelier profesora kreslení, učebna pro modelování, místnost topiče a zařízení pro odsávání prachu - Vacuum Cleaner (vše zřejmě pod budovou východního traktu). To bylo na svou dobu velmi důmyslné. Bylo spojeno větracími šachtami (ještě dnes jako jakési komíny zdobí střechu) s třídami, kde ústily jako větráky ve stěně a za topnými tělesy, přiváděly čistý vzduch a odsávaly ze tříd prach. Stejně tak byly větrány i vitriny školních sbírek. Součástí tohoto důmyslného zařízení byly asi i chodby pod tělocvičnou a šatnou, kde vzduchotechnika ústila na hřiště. Vše bylo instalováno firmou Lüftschütz z Vídně. Mimo toto zařízení měla škola rozvod plynu a centrálně vytápěné splachovací toalety. V prvním poschodí kromě tříd byla prostorná sborovna s čekárnou (Wartezimmer), zřejmě pro zvídavé rodiče, tedy spíše hovornou (poválečná místnost ředitelny, dnes kancelář zástupce ředitele). Prostorná slavnostní síň (aula) sloužila nejen oslavám, přednáškám a kulturní činnosti; byla vybavena oltářem a každou neděli a o svátcích se studenti povinně účastnili katolických bohoslužeb. Vedlejší místnost (dnešní ředitelna) tvořila sakristii a zřejmě i kabinet vyučujících náboženství. V prvním poschodí byly ještě kromě tříd kreslírna s kabinetem a učebna přírodopisu s kabinetem mineralogickým. V druhém poschodí byla sloupová hala (dnes přepažena k vyučování jazyků, v předlistopadové době k branné výchově) se vstupem do učitelské a žákovské knihovny a třídy určené k vyučování zpěvu. V půdních prostorách vedou dřevěné schody k věžním hodinám, na které bylo napojeno elektrické zařízení ke školnímu zvonění. Stavební náklady v roce 1909 včetně příspěvku městské spořitelny představovaly 319.202 rakouských korun, k tomu nutno připočítat značné výdaje na interní zařízení a učební pomůcky. Monumentálnost a význam gymnazijní budovy měl zdůraznit nápis mramorové pamětní desky, umístěné na hlavním schodišti: Stavba této budovy byla dojednána 29. října a 19. listopadu 1908 na paměť 60. výročí vlády Jeho c.k. apoštolského Veličenstva císaře Franze Josefa I. za starosty JUDr. Huberta Schrimpla v roce 1909 provedena za pracovní podpory městské vrchlabské spořitelny stavitelem Kleophasem Hollmannem. Je třeba připomenout, že Vrchlabí mělo v roce 1910 úředně 577 domů a 7047 obyvatel. Pravé křídlo budovy, tzv. západní trakt (směrem k pivovaru), bylo přistavěno o něco později. Školním úřadem podporovaná přístavba začala 12. května 1913 současně s výstavbou německé měšťanské školy (dnešní \"Dukla\") opět firmou stavitele Hollmanna pod vedením stavitele Hanse Knolla, do užívání byla předána začátkem prosince 1913. To uvádí V. Jahresbericht školy z roku 1913-14 (periodikum Heimatkunde zaznamenává zahájení v r. 1912 a kolaudaci 1. 4. 1913). Přístavbou vznikly učebny fyziky a chemie se stupňovitými řadami lavic a příslušné laboratoře, v prvním poschodí prostorná posluchárna na geometrické kreslení s kabinetem (dnešní chemie), ve druhém patře přírodopisný kabinet a místnost pro přírodopisná cvičení (dnes též biologie). Po točitých železných schodech byl přístup k observatoři v druhé věži. V suterénu byl přistavěn byt školníka a kuchyňské zařízení. Přístavba byla menší, a tudíž levnější - 112.141 Kr, tedy výstavba celé budovy v současné podobě 431.343 Kr. Kdy se začalo na našem ústavu vyučovat? V průběhu roku 1909 probíhaly administrativní přípravy. Původně se počítalo s otevřením pouze jedné první třídy, ale 2. května došla městské radě žádost 26 rodičů o otevření i 3. třídy reálného gymnázia (že by tam byl starostův syn?), což bylo 20. července zemskou školní radou povoleno. Prozatímním ředitelem byl 7. července ustanoven penzionovaný ředitel c.k. učitelského ústavu v Trutnově, řídící rada Franz Wiedemann. Ke zkouškám do 1. ročníku se v červencovém a zářiovém termínu přihlásilo 46 žáků a 11 žákyň, přijato 43 chlapců jako řádných žáků, 1 privatista a 11 privatistek (i v pozdější době Rakousko-Uherska studovala děvčata na vrchlabském reálném gymnáziu vesměs jako privatistky, což znamenalo asi vyšší studijní náklady). Do 3. ročníku bylo přijato 23 žáků a 2 privatistky na základě vysvědčení nebo na základě výsledků odložených přijímacích zkoušek. Vše bylo připraveno k vyučování, chyběla jen škola. Termín dostavby uprostřed září se nestihl. Tu pomohl moudrý převor augustiniánského konventu, když uvolnil v klášteře refektorium (společná jídelna) a priorát (pracovna převora) jako třídy a malou místnost pro kancelář a 18. září 1909 bylo reformní reálné gymnázium otevřeno slavnostní bohoslužbou v klášterním kostele. 20. září zahájilo pravidelné vyučování. Už v tento den se obrací starosta města k učitelům a studentům s výzvou plnit své povinnosti v každém směru, a tím dokázat oprávněnost střední školy v našem městě. Obzvláště 3. ročník měl napilno, musel dohnat nové předměty, které se vyučovaly již od 1. ročníku. Tak např. počet hodin u francouzského jazyka byl zvýšen ze 4 na 9 hodin týdně. 10. listopadu se studenti naposled shromáždili v klášterních prostorách. Přešli na Radniční náměstí, odkud v sevřeném průvodu s vedením města a slavnostními hosty pochodovali vyzdobeným městem k nové školní budově. Zde stavitel Hollmann předal starostovi 2 klíče od budov. Po vzdání díků budovatelům stánku vzdělání přešly klíče do rukou obou ředitelů škol. Dveře se slavnostně otevřely, studenti prošli do vyzdobené tělocvičny. Mezi květinami vévodila busta císaře Pána. Dlouho se pak vedly slavnostní řeči. Vyučování bylo zahájeno 11. listopadu 1909. Je paradoxní, že přesně po 40 letech se podobná trachtace opakovala znovu. Jen mocnář byl jiný. Po dalších 40 letech, tentokrát již ne slavnostně, jméno mocnáře z průčelí budovy zmizelo. O další historii tohoto ústavu lze získat informace celkem snadno. Od zahájení až do školního roku 1937-38 vycházela každým rokem tzv. Jahresbericht - výroční zpráva s celoročními údaji a kronikou školy. Vydáno bylo 29 svazků, s prvními 26 disponuje Okresní archiv v Trutnově. Několik zajímavostí získaných většinou z těchto pramenů: - Školní prázdniny v rakouské říši bývaly od 15. července do 15. září, proto výstavbu školy chtěli radní stihnout do poloviny září - Český jazyk se na škole s německým vyučovacím jazykem učil z počátku nepovinně, od roku 1912 už jako relativně povinný, nelze však zjistit, kolik studentů si předmět volilo a z kterých předmětů mohli vybírat. Hodinová dotace v prvních dvou třídách byla 4 hodiny, 3.- 6.třídě 3 hodiny, v 7.- 8. 2 hodiny. Od roku 1923, už tedy v ČSR, je zavedena čeština jako povinná s dotací 1. třída 5 hodin, 2.- 6. třída 3 hodiny, 7.- 8. 2 hodiny. Od roku 1927 je zkouška z československého jazyka (tak uvádí ročenka) součástí zkoušky dospělosti, není však jasné, zda povinně. Od roku 1931 maturují z češtiny všichni ústně i písemně. Z ústní tradice je známo, že ještě v roce 1940 v době okupace se z čekého jazyka maturovalo. - Od založení ústavu až do roku 1938 se také vyučovalo v jednom oddělení židovské náboženství. Jako učitel dojížděl trutnovský rabín, k židovskému vyznání se hlásilo průměrně 9 studentů. - První maturitní zkoušky se konaly v roce 1915, už tedy v době první světové války. - Latině se vyučovalo až od kvinty, týdenní dotace však byla v průměru 8 hodin. - Od ledna 1913 nahradil prvního ředitele řídícího radu Franze Wiedemanna Adolf Müller, který vydržel ve funkci až do roku 1931, dva roky byl zatímním ředitelem Franz Jaich, v dubnu 1934 se stal řádným ředitelem Karl Hylmar. Vedení školy v roce 1940 do konce války převzal Dr. Meininger. - Z celkového ročního počtu 130 až 250 žáků ústavu se každoročně hlásilo k českému nebo československému (po roce 1918) rodnému jazyku přibližně 1-5 studentů, ve vyšších třídách však většinou uvádějí mateřský jazyk německý. Mnohá jména však dokazují český původ, tak např. v roce 1938 z 272 studentů bylo 33 těchto jmen (některá dvakrát): Beranek, Budjarek, Kryslička, Petřik, Pochop, Tryzna, Blachka, Hawlina, Konopatsch, Stransky, Schwanda, Mandelik, Wotzilka, Holdik, Martin, Sirowatka, Piekny, Kovarsch, Stepan, Wachek, Diamant, Klesatschek, Kynčl, Wachulka, Blažek, Kozlik, Materna, Blaha, Čeřovsky, Wonka, Barton, Moschnitschka, Sobotka. Z nich pouze jeden či jedna uváděl jako mateřskou řeč češtinu. - V suterénu vybudované sprchové a vanové lázně užívali studenti různě. Někdy po celý rok po hodinách tělesné výchovy nebo po tzv. mládežnických hrách v odpoledních hodinách. V některých letech pouze v letním období dvakrát týdně po skončení topné sezóny. - 14. února 1914 výnosem Ministerstva kultury a vyučování ve Vídni bylo schváleno rozhodnutí, že obecní či městské reformní reálné gymnasium - städtliche Kaiser Franz Josef I. Jubiläums-Reformrealgymnasium, přechází s platností od 1. 1. 1914 pod správu státu s názvem c.k. Kaiser Franz Josef I. Jubiläums-Staats-Reformrealgymnasium in Hohenelbe s konstatováním, že k převedení dochází velmi brzo, už po 4 letech, na což jiné podobné ústavy musely čekat mnohem déle (Jablonec 8 let, Karlovy Vary 15 let). - V zimních prázdninách od počátku školy probíhaly každý rok pro zájemce kurzy lyžování a v prvních letech existence ústavu ve vyšších třídách také jednou týdně kurz šermu. - Zajímavé atletické výkony už z roku 1914: Skok daleký bez prkna septimán Gottstein 592 cm, disk 2 kg tentýž 32 metrů a oštěp 45 metrů, Schrimpl také ze septimy skok daleký s prknem 643 cm, 100 metrů 11.8 s, výška 155 cm. Z míčových her byl nejvíce rozšířen i v době ČSR tzv. Faustball s prvky dnešní odbíjené. - V první světové válce narukovalo 9 profesorů (všichni přežili) a podstatně větší množství studentů posledních dvou tříd, z nichž dva padli. Učilo se redukovaně a septima i oktáva měly omezený počet žáků. Mnozí skládali již dříve tzv. Kriegsmaturu. V roce 1918 měla VIII. třída 2 chlapce a 3 dívky, VII. třída 5+3. - Ve válečných letech pomáhali žáci udržet moc císaře i sbírkami barevných kovů a zlata. V roce 1916 pod názvem Gold gab ich für Eisen (dal jsem zlato na zbraně) sebrali skoro půl kilogramu zlata, které vídeňská mincovna ohodnotila částkou 87 korun 60 haléřů. - V 10. roce existence ústavu došlo k vytvoření ČSR a škola dostává název Staats-Reform-Realgymnasium. Ředitel i profesorský sbor se nezměnili, pouze na jaře 1919 složili slib čs. státu. Nelibě se nese ubytování 40 čs. vojáků ve škole a vyklizení 4 tříd pro českou měšťanskou školu. - Přálo se hudbě a studenti vytvářeli i školní orchestr. Hrála se samozřejmě hudba vážná. V roce 1916 ho řídil suplent Kassekert a hrálo v něm 8 houslí, viola, cello, basa, klarinet, hoboj, flétna, klavír a harmonium. - V závěru roku 1921 se vedla písemná diskuze mezi českou politickou správou a německým vedením obce a školy o osudu údajně cenné mramorové pamětní desky z roku 1909. Trnem v oku českému vedení byla část textu \"na paměť 60. výročí vlády Jeho c.k. apoštolského Veličenstva císaře Franze Josefa I.\", který nařídila odstranit. Ředitelství však jen část nápisu zalepilo. Politická správa žádá znovu trvalou nečitelnost obroušením či vyříznutím příslušné části. Při sejmutí a zadání práce deska asi zmizela. Přesné umístění na schodišti není známo, ale dnes by nám nevadila. Nepřežila by ale asi jiná bouřlivá období v roce 1945 a 1948. - Zahájení školního roku začínalo vždy slavnostní bohoslužbou v klášterním kostele. - 30. 5. 1924 se při návštěvě školy zapsal do školní kroniky tehdejší hradecký arcibiskup Dr. Karel Kašpar, pozdější pražský kardinál. - Po celou dobu existence školy byly zřízeny jen jednou třídní paralelky v roce 1925-26 v jedné třídě a vydržely pouze dva roky. - 30. 9. 1930 zasáhla Vrchlabsko přírodní katastrofa. Přišla bouře, když šli studenti právě do školy. Bylo nutné je poslat domů k převlečení, vzdálenější se už nevrátili. 27. 10. se totéž opakovalo po celý den. Mnozí do školy vůbec nepřišli a škody byly i na střeše budovy. - 24. 6. 1934 se slavilo 25 let od založení ústavu. V předvečer byla v sále hotelu Wiener Neustadt (vyhořel 1947) zábava, druhý den dopoledne bohoslužba, v tělocvičně školy s bustou TGM a hymnami promluvy zástupce okresní pol. správy, okresního hejtmana, starosty i bývalého starosty Schrimpla, odpoledne na školním hřišti hry, cvičení, hudba, ve městě visely stání i městské vlajky. - Oslava 28. října a narozeniny TGM, později i Dr. E. Beneše, získaly tradici, i když hudební doprovod k nim tvořily většinou skladby německých autorů. - Od 1. září 1939 nese škola název Oberschule für Jungen. Gymnazijní ráz studia zůstal na čas jen pro chlapce, dívkám nahradily latinu ruční práce. později dívky vše dohánějí. Označení profesorů se mění na Studienrat. Poslední maturity byly v roce 1944. I tehdy mají válečný charakter, neboť četní studenti museli rukovat. V závěrečných letech sloužila část školy jako útulek pro německé vystěhovalce z vých. Evropy, poslední rok dokonce jako vojenský lazaret.

Podle dobových materiálů, novinových článků, školní kroniky a úředních knih sestavil
Jiří Louda

11. České státní reálné gymnasium a peripetie jeho přeměn po roce 1945

Státní reálné gymnasium vzniká po osvobození Československa v květnu 1945 ve Vrchlabí celkem bez velikých administrativních problémů z popudu Ministerstva školství a osvěty (MŠO) a Zemské školní rady. Tvořilo se nové české město jako středisko okresu a česká střední škola byla pro osídlující obyvatelstvo společenskou a kulturní nutností. Úkolu se ujal záhy po revoluci profesor Adolf Vaněk, vlastenecky zanícený intelektuál. Zhostil se ho víc než dostatečně. Pro tento záměr získal i vhodné podporovatele v osobách svých budoucích kolegů, pocházejících z Jilemnice nebo blízkého okolí. Velmi aktivním v této činnosti byl hned v porevolučních měsících prof. František Ondráček, který přišel aktivizovat české střední školství do pohraničí ze st. RG v Novém Bydžově, domovem mu však byla Horní Branná. Nemalou zásluhu o školu měla také nově se rodící lidospráva (předseda MNV František Martínek a později Antonín Dušek), především finančním zajištěním a právními zárukami. Velké úsilí si vyžádala vnitřní úprava školy, protože poslední léta okupace byl v budově útulek německých uprchlíků z Volyně i vojenský lazaret. Sbírky nebyly v kabinetech, většinu tříd bylo třeba vymalovat. MNV byl zodpovědný za udržování budovy a jejího zařízení včetně péče o doplnění učebních pomůcek. K tomu několik zajímavých poznámek: Na žádost ředitelství opatřil MNV 15 dveří opět kovovými klikami, protože původní mosazné byly za okupace nahraceny bakelitovými. Dal nalakovat vnější rámy oken, instaloval několik dalších topných těles, vybavil aulu 4 křesly a sborovnu soupravou pohovek. Na chodby dodal lavičky na přezouvání. Zrevidoval ústřední topení a došel k poznání, že spalování hnědého uhlí, kterého je po válce nedostatek, je nevhodné. Ředitelství proto navrhlo výměnu kotlů na topení koksem, protože je ve městě plynárna. Výroční školní zpráva prvního školního roku konstatuje, že \"budova a její zařízení je ve stavu dobrém. Jest důkladně vystavěna. Nevýhodou jest umístění učeben k severu, chodeb k jihu. Do učeben nepřijde ani v létě slunce.\" Bližší informace se po padesáti letech získávají velmi obtížně. Je zajímavé, že z oné doby postrádáme podrobnější dokumenty, z nichž by bylo možno čerpat. Chybí kronika města, stejně jako obdobné záznamy ze školy. Nevycházel žádný regionální časopis pro novou osidlující veřejnost. Jediným zdrojem jsou 2 výroční školní zprávy, které obsáhly období let 1945-48. Bohužel nežijí už ani pamětníci, zainteresovaní na událostech nástupu českého středního školství. Státní reálné gymnázium mělo zaměření na dva studijní směry. Humanitní se studiem latiny a rozšířeného jazyka (zde francouzštiny) a technický s možností specializace na deskriptivní geometrii a technické kreslení. Zápis žactva se zřetelem na mimořádné poměry v pohraničí, kdy nové české obyvatelstvo teprve průběžně přicházelo, se konal až 5. září. Do nejvyšších tříd, sexty a septimy, oktáva se neotevírala, studenti přestoupili z jiných ústavů. Do ostatních konali nově přihlášení, a těch bylo většina, přijímací zkoušky, a to 6.- 8. září. Do sekundy se přijímalo bez zkoušky, prima nebyla otevřena. Školní rok byl tedy zahájen až 10. září definitivním zápisem žactva a výkladem školního řádu, ústav byl slavnostně otevřen v aule projevem zatímního správce Adolfa Vaňka. Zajímavé jsou zahajovací počty ve třídách a množství studentů, kteří přistoupili během školního roku, kdy pokračovala imigrace rodin do Vrchlabí. Kromě vrchlabských dojížděli do reálného gymnázia i studenti z Horní Branné (vliv prof. Ondráčka), Jilemnice, Hostinného, Heřmanových Sejfů (Rudník) a přilehlých obcí vrchlabského, ale i jilemnického okresu (Mrklov, Benecko). V jednotlivých ročnících vyšších tříd byl nedostatek studentů. Proto jejich věk mnohdy neodpovídal příslušnému ročníku třídy. Někteří třídu odpovídající jejich ročníku \"předběhli\", jiní byli zase válečnými vlivy na \"svou třídu\" příliš staří. Septimě odpovídaly ročníky 1927-28, byli v ní ale i žáci starší. /////////////////// prosíme o tabulku ///////////////////////////////////// třída zahájilo přistoupilo po přij.zk. přestup z vystoupilo neprospělo celkem na během roku jiné školy konci roku II. 43 11 52 2 7 0 47 III. 35 7 33 9 3 2 39 IV. 23 5 23 5 0 0 28 V. 15 3+4 16+4 2 0 0 18+4 VI. 4 1 0 5 0 0 5 VII. 4 5 0 9 1 0 8 ///////////////////////////////////////////////////////////////////// 10. září slavnostně zahajovalo 124 studentů, konce roku dosáhlo 145, z nichž 2 neprospěli a 10 studentů mělo vyznamenání. 4 studenti v kvintě byli privatisté (tak se nazývali pozdější externisté). Státní reálné gymnázium užívalo 6 tříd, sborovnu, ředitelnu, která se na rozdíl od německých škol přestěhovala do prvního patra vlevo vedle sborovny, slavnostní síň (aulu), tělocvičnu se šatnou a dva kabinety, profesorskou knihovnu (přízemí vpravo vzadu), kabinet fyziky a chemie se stupňovitou posluchárnou, žákovskou knihovnu (vedle vchodu), místnost pro sbírky matematické a deskriptivní uprostřed zadního schodiště, kreslírnu s kabinetem (dnešní kancelář a chemická laboratoř), rýsovnu, kde se vyučovalo i hudební výchově (dnes posluchárna chemie), sbírky přírodopisné s posluchárnou a kabinetem (dnešní učebna francouzštiny a učebna výpočetní techniky) v druhém poschodí pod hlavní věží. Východní křídlo budovy sloužilo obecné škole a měšťanské škole byly propůjčeny 4 místnosti a v suterénu školní kuchyň. Ve 3.- 5. třídě byly dvě studijní větve: základní a technická. Pro nedostatek učitelů se nevyučovalo nepovinným předmětům, až do začátku října se z téhož důvodu vyučovalo redukovaně, třída 6. a 7. byly přechodně spojeny. Profesorský sbor byl doplňován postupně, od 15. 10. se již všem předmětům vyučovalo v plném počtu hodin. Teprve ve druhém pololetí byly všechny předměty obsazeny řádnými odborníky - na škole bylo 5 profesorů, 3 zatímní profesoři, 1 suplující profesor, 1 odborná učitelka, 2 výpomocní učitelé (pro ruštinu a hudební výchovu) a 2 vedlejší učitelé (římskokatolické a československé náboženství). K 1. září se profesorský sbor skládal z Adolfa Vaňka, zatímního správce ústavu, Františka Ondráčka, Josefa Grosmana, Františka Vitvara, Jaroslava Faltuse a Pavla Krejčího. Emil Vejvoda a Dr. Julius Holovacký nastoupili až v říjnu a učili ve Vrchlabí jeden rok, Bohumila Obereignerová od listopadu, odešla zpět do Prahy v únoru 1946, Jan Berr přišel od prosince 1945, Emilie Štěpánová a Josef Vinklář od února 1946. Dále vyučovali na škole Natálie Potapová, výpomocná učitelka pro ruský jazyk, Božena Procházková, odborná učitelka, Anna Hnízdová a Josef Kratochvíl (až od května 1946) jako učitelé HV, Josef Kylar, administrátor děkanství a Otakar Horák, farář církve československé, jako učitelé náboženství v sekundě až kvartě. Zajímavé je další sdělení z první výroční zprávy: \"Profesorský sbor sestával jednak z členů, kteří se ke službě v pohraničí dobrovolně přihlásili, jednak z členů úředně přidělených. Podle toho se též chápali svého poslání. Úředně přikázaní se necítili v novém prostředí spokojeni. Vcelku však vystupoval sbor jednotně, maje na mysli, že v prvním roce na odčiňování škod je třeba především získati žáky, a posuzoval jejich výkony blahovolně, pokud to ovšem úroveň vědění a projevované nadání dovolovalo. Ve styku s rodiči to členové sboru zdůrazňovali a ocenění slabších vědomostí bylo rodiči plně chápáno. Na konci školního roku 14 rodičů studentů 2. ročníku pochopilo doporučení zat. správce a dobrovolně nechalo své děti opakovati.\" Usilovná byla snaha zatímního správce o vybudování instituce, která by se starala o sociální potřeby nemajetných žáků zřízením podpůrného odboru při rodičovském sdružení a zajištěním útulku pro přespolní žáky. Budova bývalého německého studentského domova byla přiřčena po Květnové revoluci dívčí výchovně. Byla proto podána žádost o přidělení domu č.p. 619 v ulici B. Němcové. Internát bohužel nikdy zřízen nebyl. Neobvyklý byl i trend členství studentů v ČsČK. Jeho členy byli všichni žáci školy. Za to obdrželo žactvo plně vybavenou lékárničku od pražského ředitelství. Zařízení sbírek a pomůcek po německém reformním reálném gymnáziu se dalo slušně využívat. Přesto bylo z kabinetu dějepisu a zeměpisu vyřazeno 168 ks jako politicky závadných, z výtvarné výchovy 202 ks, které byly poškozeny přes válku při uskladnění na půdě. Německá vědecká knihovna měla 782 závadných inventárních inventárních svazků, ale 1451 vědecky a umělecky hodnotných děl bylo uskladněno ve zvláštním oddělení (kam se poděla za dalších 40 let?). Ze žákovské německé knihovny mohlo být použito 163 knih cizojazyčných maturitních textů a povinné české četby z první republiky, kterou Němci v knihovně přes válku ponechali! Německá literatura byla nepotřebná, protože se němčině v poválečných letech nevyučovalo. Vše ostatní v českém jazyce pro profesorskou i žákovskou knihovnu bylo nutno zakoupit, něco hned, ostatní výhledově. To byl nejzávažnější úkol, proto se ostatní správcové sbírek uskrovnili ve prospěch toho nejzávažnějšího - českého jazyka a české vědecké literatury. Ve škole se vyučovalo nejprve podle osnov pro střední školy z r. 1933, od druhého pololetí podle Přechodných osnov z r. 1945-46. Dva dny v prosinci se zastavilo vyučování pro zimu, pro úsporu paliv se ještě neučilo jeden den v únoru a březnu. Několik zajímavých školních hostů: v lednu navštívil ústav přednosta MŠO Dr. Jan Kudrnovský, první inspekci školy provedl 30.- 31. 1. 1946 zemský školní inspektor Boh. Řehák. 21. 3. navštívil školu předseda Zemského národního výboru Ladislav Kopřiva s chotí, později nechvalně známý ministr národní bezpečnosti, zodpovědný za nezákonnosti při vyšetřování z počátku 50. let, a podepsal se do školní kroniky. Hodně se oslavovalo. V aule bylo za první školní rok uspořádáno 17 shromáždění, kde kromě projevu některého člena profesorského sboru vystoupili s kulturními vložkami i sami studenti. Nejčastěji se v programu objevovala jména septimánů Jasny Novotné, Drahomíry Hylákové a Zdenko Líkaře, sextánů Hany Zahradníkové a Jaroslava Fajstavra, kvintánů Josefa Zelinky, Květy Brádlerové, Květy Sedláčkové a Radko Břacha i kvartána Jiřího Havla, buď s uměleckým přednesem nebo sólovou hrou na housle nebo klavír. S mladistvou chutí, jak píše výroční zpráva, se ujalo studentstvo žákovské samosprávy. Činnost odpovídala poválečnému budovatelskému elánu, sloužila i tehdy propagovaným humanitárním sbírkám (např. pro Slovensko), byla uspořádána i mikulášská besídka. Ve funkci předsedy se vystřídal sextán Jaroslav Fajstavr, septimán Vladimír Hrouda a opět J. Fajstavr. Zajímavě je hodnocena i činnost hudebního kroužku, který pravidelně zkoušel v aule: \"Pro malý počet žáků vyšších tříd a pro nedostatek vhodných not byl odkázán většinou na hraní lehčí hudby.\" Od listopadu fungovalo rodičovské sdružení, jehož prvním předsedou byl vrchlabský advokát JUDr. J. Jerie. \"Styk s rodiči\", jak sdělují pedagogové,\"však pro existenční otázky pohraničí nebyl na takové výši, jak by si bylo přáti.\" K záznamu jsou i podpůrné a sociální akce. Vedle studijních podpor a stipendií obdrželi dva studenti podporu 2.000 Kčs jako děti repatriantů. Škole připadlo i jmění bývalého podpůrného spolku pro německý ústav u Městské spořitelny 2.982 RM na vázaném vkladu. Další zajímavé příjmy: Zápisová sbírka vynesla 3.375 Kčs, studentské akce 1.431, škole přispělo např. i sdružení hostinských 563.-,okresní vedení KSČ 500.-, správa státního kina 2070.-, byly i dary jednotlivců. Podpůrný odbor při rodičovském sdružení disponoval částkou 10.640 Kčs. 38 žáků dostávalo od amerického Červeného kříže k rozdělení 576 plechovek kondenzovaného mléka, bylo rozděleno 15 litrů rybího tuku, MNV nabídl před Vánocemi 105 ks oděvů a prádla. 64 učebnicemi byl položen základ ke knihovně pauperům (chudých). Přijímací taxa na žáka byla 20 Kčs, stejný obnos byl vybírán na učební pomůcky, 10 Kčs byl příspěvek na hry. 1946 - 1947 Ve druhém školním roce se sbor rozšířil o Jaroslava Pochopa, Oldřicha Kalandru (působil pouze rok), Františka Vodičku a Dr. Františka Cuřína, dále výpomocného učitele ruštiny ing. Georgije Sernického, na nižším gymnáziu vyučuje odborný učitel František Fišar. Přistěhovalectvím rapidně vzrůstal nejen počet obyvatel Vrchlabí, ale i počet studentů. Ústav dosáhl již plného počtu tříd od primy až k oktávě s pobočkami v kvartě a kvintě a obsadil už deset tříd včetně učeben v přízemí. Školu očekávaly také první maturity. /////////////////// prosíme o tabulku /////////////////////// třída zahájilo přistoupilo vystoupilo neprospělo celkem I. 30 1 1 1 30 II. 17 0 4 4 13 III. 45 1 0 1 46 IV.A 27 2 4 1 25 IV.B 22 0 1 0 21 V.A 18 1 2 0 17 V.B 21 1 3 0 19 VI. 17+4 2 0+1 0 19+3 VII. 6 0 0 0 6 VIII. 8 0 0 0 8 ///////////////////////////////////////////////////////////// Školní rok zahájilo 211 studentů + 4 externisté, ukončilo 204 a tři externisté, 22 prospělo s vyznamenáním, 7 neprospělo. Vyučování i průběh roku byl již pravidelný se zahájením 4. září. Nevyučovalo se od 27. 2. do 9. 3. pro nedostatek uhlí, byly zadány domácí úkoly. Problémy s topením dokazuje fakt, že se přemísťovala topná tělesa, kterých byl nedostatek, z kabinetů do některých tříd. V nepovinných předmětech se vyučovalo těsnopisu, psaní na stroji, domácím naukám, biologickým cvičením a sborovému zpěvu. Stále se slavilo, i když počet akcí a vzpomínek byl už jen 10. Některé delší akce byly jistě zajímavé. V lednu vyslechli starší studenti přednášku univ. prof. Dr. Šmilauera o mateřském jazyku, v březnu Pešo Dimitrov s chotí přednášel o bulharské lidové písni, v červnu byl pro studenty pořádán knihovnický kurs. V tělesné výchově se připravovalo na Tělovýchovné předsletové slavnosti škol v Praze, kterých se v červnu zúčastnilo téměř všechno žactvo. V rámci Tělovýchovných slavností škol se pořádaly ve Vrchlabí 8.- 10. února lyžařské závody kraje Hradec Králové za účasti 187 závodníků, z toho 60 z vrchlabského RG. Postup do finále v Tatrách si 1. místem v běhu zajistili Ilja Matouš (VI.) a Jiřina Jeriová (V.A), ve sjezdu a slalomu Jaroslava Lukešová (III.). Položili tak základ k dobré lyžařské tradici ústavu. Vzrostl počet svazků v žákovské knihovně a statisticky se zjišťuje, že čím slabší třída prospěchem, tím méně se čte. Dívky čtou více. Neuvěřitelný je záznam z hlavní výroční zprávy: \"Z fondu národní obnovy byly ústavu přiděleny troje cenné housle, 1 amati, 2 stradivárky a některé další nástroje pro orchestr žákovský.\" Přičiněním rodičovského sdružení a sbírkou mezi rodiči byl o velikonočních prázdninách instalován do všech tříd, učeben a na školní hřiště rozhlas s náklady přes 21.000 Kčs. V čele rodičovského sdružení stál p. Alois Říha. Zpráva říká: \"Letošním rokem končí údobí, kdy se dohánělo válkou zameškané. Je to rok nápravný, napřesrok bude nutno, aby se klasifikovalo přesně podle klasif. řádu, aby si žáci nezvykli na přílišnou blahovůli a byli přinuceni k výkonům vyšším. Rozvoj materiální je v mezích hospodářských možností, které zatím nejsou potěšující.\" V chování a výchově nebyly dány příčiny ke stížnostem: \"Několik těžších případů mravních úchylek bylo zavčas rozpoznáno a žáci opustili ústav. Byly to hlavně žákyně z dívčí výchovny zemské péče o mládež mravně narušenou, jejichž přijetí nebylo lze zpočátku odmítnouti, neboť se za ně jejich ředitelství zaručovalo. Později samo nahlédlo, když několik z nich se vzdálilo vždy na několik dní bez dovolení, nemožnost jejich studia a ze studia je odhlásilo.\" A dále: \"Žáci zdejšího města nepodléhají škodlivým vlivům jako děti velkoměsta.\" Pokračovala poválečná podpora. Z akce UNRRA dostávalo od března do května 173 studentů denně čtvrt litru teplého kakaa, přespolní v poledne nějaký čas polévku, 32 potřebných rybí tuk. Ve škole byly dvě inspekce, v říjnu vrchní školní rada Alois Wangler, v červnu vrchní školní rada, zemský školní inspektor Boh. Řehák, který byl také 13. června maturitním předsedou u prvních českých maturit. Z 9 přihlášených byl 1 uznán dospělý s vyznamenáním, 7 dospělými a 1 povolena opravná zkouška. 1947-1948 Ve třetím roce státního reálného gymnázia nastaly velké změny. Ze sboru odešli František Vitvar, Pavel Krejčí, Emilie Štěpánová a Oldřich Kalandra, od pololetí i zatímní spravce Adolf Vaněk, přišli Josef Kučera, Jiří Kuchař, Jiří Stýblo, Blažena Váňová, Arnošt Novák a učitelé Jarmila Erlebachová, Antonín Měšťánek a pro hudební výchovu Jiří Dvořáček. Počty žáků v 10 třídách: I.A 30, I.B 23, II. 23, III. 19, IV.A 31, IV.B 16, V. 33, VI. 31, VII. 18, VIII. 7, celkem tedy 241 studentů, z nichž na závěr roku 29 prospělo s vyznamenáním, 3 neprospěli a šesti byly povoleny opravné zkoušky. Vyučovalo se ve třídách v přízemí a obou poschodích, východní křídlo stále sloužilo pěti třídám obecné školy, stejně tak první poschodí ředitelské vily obýval ředitel obecné školy. Vzpomíná se na studentské taneční hodiny z Tyršova domu, společné s dalšími středními školami z Vrchlabí, kde hrála kapela, převážně složená ze studentů gymnázia. V únoru 1948 dochází k zásadním politickým změnám, ztráta poválečné demokracie způsobila především výměnu ve vedení školy. Od 1. 3. se stává zatímním správcem Josef Grosman. Učební náplň se zatím zachovala, radikálně se však mění ideový a politický směr školy. Do dění školy zasahuje mládež prostřednictvím politicky orientované organizace ČSM, bohužel mají i co mluvit do další činnosti některých členů profesorského sboru. Nastupuje vláda nejistoty a přetvářky. I v žákovské samosprávě vládne třídní pojetí, agitace, nástěnky, kulturní brigágy, účast na pracovních brigádách včetně Stavby mládeže. Dochází i k první emigraci. Sextán Karel Hering ze Špindlerova Mlýna v dubnu 1948 opustil s otcem ilegálně republiku. Záznam v třídním výkazu o tom praví: \"Podle rozhodnutí profesorského sboru ze dne 18. 5. 1948 přestává být žákem ústavu. Správa matce podána 20. května.\" (Co kdyby se sbor nerozhodl?) Sociální podpora spočívá na finančních příspěvcích, dotacích na stravování a ošacení ve formě vánočního daru, ve druhém pololetí bylo vydáváno denně 140 studentům čtvrt litru mléka, 22 studentů obdrželo příspěvek na boty, chudým žákům bylo rozděleno 3500 Kčs na zájezd do Prahy na Slovanskou zemědělskou výstavu. Ústní zkoušky dospělosti za předsednictví správce st. RG v Jilemnici Ladislava Hrubého se konaly 22. 6. 7 studentů bylo uznáno dosplěými, 1 dospělým s vyznamenáním. Vyvrcholením aktivity studentů a důkazem profesionálních schopností profesora Dr. Cuřína a jeho pomocníka prof. Vodičky bylo nastudování Moli rova Zdravého nemocného, které uvedli ve třech představeních, 22. 5. a 9. 6. ve Vrchlabí a 12. 6. v Hostinném už pod tendenčním heslem Studenti dělníkům!, třebaže výroční zpráva z té doby o této mimořádné studentské akci už mlčí. /////////////////// otisknout plagát \"Zdravý nemocný\" //////////////////// 1948-1949 Reálné gymnázium Označení školy se objevuje ve zkrácené podobě. Podrobnější zprávy o průběhu roku chybějí, výroční zprávu ředitelství již nevydalo (začíná působit cenzura), kronika ústavu je prázdná. Československé školství zaznamenává první radikální změny. Nejedlého reforma školství přichází s prvním úderem do vzdělávacího procesu. Je vytvořena jednotná střední škola, do které je přes prázdniny přeřazena sekunda a tercie. Studenti se tedy vrátili zpět do povinné základní školy. Kvarta zůstala ještě rok součástí reálného gymnázia, které se tak rázem mění v malou školu: /////////////////// prosíme o tabulku ////////////////////////// třída zač. přist. vyst. celkem vyznam. neprosp. IV. 22 2 2 22 1 - V.A 26 2 2 26 2 1 V.B 14 1 - 15 - - VI. 30 - 2 28 2 - VII. 31 1 2 30 1 4 VIII. 17+1 1 - 18+1 3 - //////////////////////////////////////////////////////////////// Počet studentů tak poklesl na 140 sbor posílili nobo i oslabili profesoři Švarc, Moucha, Kopecká, Pravcová, během roku Huvar. Josef Švarc ovšem v druhém pololetí přestává učit. Josef Kučera se od prosince 1948 odešel zocelit prací do lesa. V průběhu roku sílí další vlivy socializace školství, ale stále se učí latina, v kvartě dokonce i náboženství. Ale dochází už i k represím. V sextě jsou z politických důvodů vyloučeny dvě studentky (L. Havlíčková a B. Zelinková), údajně pro nevhodné vyjádření se o prvním dělnickém prezidentu a jeho ženě. Zajímavá je formulace následků v úřední knize: \"Vyloučena ze studia veřejného i soukromého na všech veřejných a právem veřejnosti nadaných soukromých vyučovacích ústavech přesahujících obor školy I. a II. stupně, pokud nejsou školami povinnými v celém státě, poněvadž se dopustila těžkého porušení veřejného pořádku a řádu a porušila ustanovení školského řádu.\" Zároveň byla soudem pro mladistvé v Jičíně odsouzena podmínečným trestem 4 měsíců na dva roky. Druhá jmenovaná nesla menší následky. Byla vyloučena jen v českých krajích a porušení nebylo \"těžké\". Studentské taneční pokračují, tentokrát se pod vedením zkušeného mistra Brousila konají ve školní aule. Bližší podrobnosti od tohoto roku v archivu chybějí. Maturitní zkoušky zaznamenaly změny. Povinně se maturuje z jazyka českého, ruského a společenských nauk (s marx.-lenin. zaměřením), latiny nebo matematiky a volitelného předmětu ve dnech 13.- 15. května. Už se nedospívá, ale prospívá za účasti 18 řádných studentů a 1 privatisty. 1949-1950 Gymnasium Klementa Gottwalda Profesorský sbor se zmenšil, zmenšil se i počet tříd, které jsou označeny jako I.- IV. Škola má na počátku 126, na konci jen 108 žáků: /////////////////// prosíme o tabulku ////////////////////////// třída zač. přist. vyst. celkem vyznam. neprosp. I. 27 - 3 24 - 4 II.A 27 - 4 23 3 2 II.B 15 - - 15 - 2 III. 32 - 6 26 4 1 IV. 25 - 5 20 3 - ///////////////////////////////////////////////////////////////// Dochází ke změně na postu ředitele. Do čela školy se na dlouhá léta staví Josef Kučera a uvádí se činem nezapomenutelným. 22. listopadu 1949 je ústav přejmenován na Gymnasium Klementa Gottwalda, což bylo výrazně označeno 40 let na průčelí budovy. Dr. Milena Bláhová z prezidentské kanceláře o tom píše v Tvorbě 49: \"První gymnasium, pojmenované podle našeho prvního dělnického presidenta si muselo jeho jméno skutečně zasloužit.\" Tuto zásluhu dále dokládá grafem výsledků pětiletky na chodbě, stěnami tříd zaměřenými na individuální plány žáků, závazky celých tříd, pocitem studentů být sami správcem školy, jako to cítí dělníci ke svému závodu, patronátem se závodem Tesla (později patronát přestal existovat), kulturními a pracovními brigádami a samozřejmě 100% členstvím v ČSM. A také referáty z IX. sjezdu KSČ, zlepšením celkového průměrného prospěchu školy i vzájemným si vysvětlováním chyb mezi profesory a studenty. Několik dní se neučilo, nejprve zdobilo, pak slavilo a mluvilo, zapojen byl každý, i kdo nechtěl. Zkrátka ohromná sláva! Neméně pompézní byla i další propagační akce Mládež vede školu. Snad na týden se stali z některých studentů docenti, kdosi vystupoval i ve funkci ředitele, jen školník byl nenahraditelný. Po skoro 50 letech si o tom budou jistě mnozí protagonisté při sjezdu povídat. Tím vším začala Gottwaldova škola žít. Patronát nad Státní traktorovou stanicí, slib panu (zajímavé oslovení v tisku) prezidentovi pracovat v duchu jeho zásad, práce na Gigantu (výstavba velkoprasečníku ve Smiřicích), plnění Tyršova odznaku zdatnosti nejen většinou studentů, ale i profesory, ba dokonce i školníkem B. Kolaříkem. Studenti mezi sebou soutěží o získání největšího počtu rodičů k návštěvě školy, aby přihlíželi vyučovacím hodinám. Dopisovatelé hlásí vše možné i nemožné, školní kapela otevírá družstevní prádelnu. Hrálo se, či muselo se hrát všude a všechno, třeba s dixielandem i budovatelské písně k 1. máji. Mikulášská zábava za účasti svazáků z patronátního závadu. Školská skupina ČSM zpívá k narozeninám soudruha Stalina a k tomu vyhlašuje soutěž o vzorného žáka školy, studenti získávají odznaky STM různých stupňů, orchestr ČSM hraje o Vánocích rekreantům ROH ve Špindlerově Mlýně pod heslem Studenti hrají pracujícím (jen kdyby všichni věděli, co název PNP znamená), na ústavu je založena organizace KSČ s 18 členy, myje se škola, sázejí stromky, sbírá se co se dá, plánuje se, i co se nedá. Tak žije a pracuje mládež nová, mládež Gottwaldova. Jsou i vzpomínky romantické, bez tendence. Poslední studentské taneční v aule, k nimž hraje studentský orchestr školy. Později už byly znamením diferencování mládeže. Lyžařský zájezd do Tartranské Lomnice a na chatu Protěž v Belianských Tatrách. Sportovní soutěže a utkání mezi školami sjednávané samotnými studenty. Také se maturuje. Ve svazáckých košilích, s budovatelskými hesly, s politickým doprovodem. Ne každý má však přístup ke všemu, třeba na vysokou školu. 12.- 14. 6. vychází z GKG prvních 20 maturantů. V pozadí, v tajnosti, začíná éra posudků a doporučení. Léta 1951 - 1953 proběhla v duchu doby, škola si však zachovává úroveň čtyřletého gymnázia. Od školního roku 1951-1952 se už nematuruje z latiny a deskriptivní geometrie, povinnými předměty jsou čeština, ruština a matematika, k tomu se jeden předmět vybírá. 10.- 11. 6. 1953 maturuje poslední třída GKG - 11 studentů ( z toho 2 děvčata). Současně v témže roce, ale 27.- 28. srpna se konají maturity 14 studentů III. ročníku GKG po absolvování prázdninového kurzu 6.7.- 18.8. Nematurují z ruštiny, písemnou zkoušku píší jen z českého jazyka. Vše už pod hlavičkou Jedenáctiletá střední škola Kl. Gottwalda, o té však později. Počet studentů čtyřletého gymnázi poklesl. Třídy neměly paralelky: /////////////////// prosíme o tabulku ////////////////////////// 1950-51 4 třídy 87 ž. 1951-52 4 třídy 85 ž. 1952-53 4 třídy 78 ž. I. 20 26 27 II. 12 18 26 III. 32 11 14 (mat. JSŠ) IV. 23 30 11 //////////////////////////////////////////////////////////////////// Ve školním roce 1950-51 probíhá Kurz pro pracující na školách III. stupně. Dochovaly se záznamy třídní knihy se 25 žáky, v červnu dokončilo docházku 10 vytrvalých, katalog s výsledky klasifikace s datem 16.10. 1951 udává už jen 2. Učitelskou raritou ústavu je v roce 1951-52 fungování dělnického učitele Františka Poláčka v předmětu občanská nauka, opět jeden ze znaků zásluh o Gottwaldovo jméno. Zachovaly se i zápisy SRPŠ, jehož předsedou byl pan Josef Vrabec, úředník ONV. Několik zajímavých poznámek: \"s. Kučera informoval 20. 2. 52 SRPŠ, že vzhledem k nedostatku uhlí bude muset vyučování pokračovat z úsporných důvodů ve zdravotnické škole. Informoval i o činnosti kulturně vzdělávacího kroužku Ve Hu Hu (Večer humoru a hudby). 13.5. 1953 s. Grosman sděluje, že by bylo záhodno, aby z prostředků SRPŠ byla pokytnuta částka na zakoupený věnec u příležitosti pohřbu Kl. Gottwalda. Pro malou účast bylo rozhodnutí odsunuto na příští schůzi. Dále sděluje, že poskytování stipendií je podmíněno prospěchem o průměru 2,5. 1. máj 1953: průvod byl veselý (žactvo dobře zpívalo), i chování bylo dobré. O výletu Iv. ročníku možno uvažovat jedině po maturitách.\" Další vzpomínky opět podle tehdejšího tisku: V březnu 1951 se zakládá na škole sokolsá družina se 3 oddíly. Ke studentům mluví úderník Automobilových závodů soudruh Fr. Raim. Žáci se účastní celostátní konference škol Kl. Gottwalda. Nezapomenutelný zájezd do Tater, tentokrát na Štrbské pleso, byl komentován slovy: \"Za žádného režimu, než který v našem státě je, by to nebylo možné. Byl umožněn jedině tím, že v naší republice si vládne lid.\" Módní je sportovní činnost - přespolní běhy SHM, lehkoatletické závody, SHM v lyžování. Od roku 1951 fungují spolehlivě žákovské knížky, před vyučováním jsou desetiminutovky. Žáci si váží konstruktivní kritiky a citlivě reagují, jsou-li poznámky obecné. Zasedají dokonce akční trojky - zástupce rodičů, předseda třídy a třídní učitel. Brigádničí se v zemědělství, tři žáci jsou na státním statku označeni jako vzorní pracovníci. Na SMBS (stavba mládeže budovatelů socialismu) byl dvěma studentům přiznán titul úderníka. V čele se soudruhem ředitelem se sklízí náprstník a domů je odveze traktor. Studenti píší družstevníkům, aby zachránili světový mír. To vše přispívá k růstu nového socialistického člověka. V roce 1952 jede škola na lyže do Orlických hor a jistě si všichni vzomínají jak si vedli v postavení tváří v tvář nepříteli při branném cvičení. Nezapomněli, jak jim čínští studenti, studující v Moskvě, napsali krásný, soudružský dopis. Či jak MNV a ONV zasedal v lednu 1952 přímo v aule gymnázia za účasti všeho žactva a jak studenti poznali, že MNV se zabývá všemi potřebami lidu. Že dva z nich, uvědomělí členové ČSM, přešli ze studia do výroby, když šli pracovat do ostravských dolů. Absolventi, kteří studovali v SSSR, píší do školy, ale i čs. družstevníkům o svých bohatých zkušenostech, opřených o Mičurina a sovětskou vědu. Na výzvu těšínských škol se gymnázium přihlásilo k boji proti napovídání a opisování; na mnohé údajně zapůsobil k této činnosti příklad mladého Kl. Gottwalda, který musel při svém studiu překonávat daleko větší potíže. V Učitelských novinách v březnu 1952 ředitel školy věrně zhodnotil večer přátelství studentů s Němci z NDR ve Špindlerově mlýně. Jak studenti poznali živelnou nenávist k americkým pletichářům a jak na první pohled poznáš Berlín, spravovaný lidovou vládou a Berlín, který nevstává ze svých sutin, který nemá dost chleba pro své obyvatele ze sklepních děr. Trochu odtrženě od život a píše budoucí novinář Miroslav Levý o výskytu černé zvěře v Krkonoších. Oč přesvědčivější je závazek k brigádnickým hodinám, zaslaný přímo z LVVZ v Peci p. Sn., či vřelé vyznání k odkazu KG v době jeho úmrtí. Bohužel chybějí záznamy výsledků studia, kultury, běžných lidských citů, studentské romantiky a poezie. Nepodceňujme ovšem onu dobu. Vyšlo z ní mnoho kvalitních studentů s výbornými výsledky nejen na vysokých školách, ale i v budoucí praxi. Jen se o tom mnoho nepsalo. Jedenáctiletá střední škola Kl. Gottwalda 1953-1961 Jednotná škola z Nejedlého reformy nebyla dostatečným krokem k socializaci školství. Cíl školské politiky strany a vlády byl neúprosný - jedenáctileté školní vzdělání získají postupně všichni, a tak nový školský zákon z roku 1953 pod taktovkou ministra Ernsta Sýkory dokonale degradoval naše vyspělé středoškolské vzdělání k nejnižším metám. Podle osvědčeného východního vzoru snížil školní docházku, vytvořil neovladatelné mamutí školy (ta vrchlanbská měla kolem 30 tříd a tisíce žáků), snížil náročnost mimo jiné i proklamováním fráze o přetěžování a postupně nahradil část teoretické výuky manuální prací pod heslem polytechnizace a spojování teorie s praxí. Humanitní vzdělání se viditelně podcenilo, naopak přednost dostaly předměty technického směru. Studijní požadavky se k neprospěchu studentů značně snížily. Počty tříd tzv. III. stupně poklesly. Věkový limit maturantů se rázem snížil na sedmnáct let. I pojem student pozvolana mizí a je nahrazen označením žák. /////////////////// prosíme o tabulku /////////////////////////////////// šk. rok počet tříd paralelky počet žáků maturantů 1953-54 4 9.AB 114 26 1954-55 5 9.AB, 10.AB 146 27 1555-56 5 10.AB, 11.AB 149 57 1956-57 5 9.AB, 11.AB 146 49 1957-58 5 9.AB, 10.AB 157 35 1958-59 6 9.- 11. AB 186 59 1959-60 5 10.AB, 11.AB 155 62 1960-61 4 11.AB 121 62 ///////////////////////////////////////////////////////////////////////// Maturitní ročníky 1953 (zrychlený, odbyl si poslední třídu přes prázdniny, absolvoval vlastně gymnázium, ale maturoval již jako JSŠ KG), 1954 a možná i 1955 zažily zajímavou mutaci studijních let. Po absolvování pětileté obecné školy chodili studenti krátce (1-2 roky) na reálné gymnázium, odkud byli Nejedlého reformou sesazeni na novou jednotnou střední školu (2-3 roky). Pak se vrátili (v té době již jen) na gymnázium KG, aby zakončili studium coby absolventi jedenáctileté střední školy. Jejich jedenáctiletka však i bez opakování trvala celých 12 let. v letech 1954 a 1955 je předsedou maturitní komise jen ředitel školy, od roku 1955 odpadají od maturit zástupci Krajského výboru národní fronty a ČSM, kteří byli do té doby u zkoušek důležitými rozhodovateli. Od roku 1953 se vyučuje německý jazyk, s francouzštinou jako druhý volitelný. U chlapců se zavádí předmět zdůrazňující mírový charakter socialismu (předvojenská výchova), který je v roce 1956 v názvu pacifikován na civilní obranu a je povinným i pro děvčata. Latina je zprvu předmětem volitelným, postupně odpadá úplně, či je jen nepovinná. Také deskriptivní geometrie ubývá, stává se volitelným či nepovinným předmětem, zastupuje ji postupně rýsování či technické kreslení. Od roku 1956 se vyučují praktika ze strojírenství, elektrotechniky a zemědělství a později představují jedno celodenní zaměstnání, tedy pětinu týdeního počtu hodin. Zde nutno ovšem dodat, že poctivá práce, například profesora Faltuse, přinášela i ovoce. Ve školních výkazech se stále ještě uvádí příslušnost k náboženství až do roku 1956, ale projevuje se intenzivněji ateistický nátlak. S blížící se maturitou se ve vyšších třídách objevují v úředních knihách častěji poznámky o vystoupení z církve. Tento ideologický tlak byl prováděn důsledně a rafinovaně. Podepsané odhlášky vynucené často psychickým tlakem mizely v odpadkovém koši, což ovšem studenti nevěděli. Od roku 1955 zachvátila v pětiletých cyklech střední školu spartakiáda. Zhoubným se stal především povinný nácvik, a to ještě na úkor hodin povinné tělesné výchovy. Teprve později přešel na dobrovolnost cvičenců v rámci nepovinného předmětu, povinnost nacvičit skladbu však škole zůstala a vymetaly se jí akce všeho druhu. Zájezd do Prahy býval romantičtější a přinesl i celou řadu hezkých vzpomínek, ať už v roce 1955, 1960 nebo 1965. Od roku 1953 je psána i školní kronika. Nese přirozeně ráz doby a chrakter školy. Všímá si především tříd a dění povinné školní docházky, třídy tzv. II. stupně mají tolik místa, kolik odpovídá procentu z celkového počtu. Školou vládne ideovost, vedoucí úloha KSČ, organizovanost v ČSM. Každý rok probíhá podle ideologického scénáře s repeticí pravidelných oslav SNP, VŘSR, Dne učitelů, 1. máje, proložených brigádami, obranou míru, nebezpečím revanšismu, sběrem, v delších časových etapách pak volbami, spartakiádami, zpočátku dokonce i dědou Mrázem. Vánoční prázdniny se povinně mění na zimní, velikonoční svátky (bez prázdnin) na jarní. Přesto se zde, společně se zápisy SRPŠ, dočteme několika zajímavostí: Často se píše o činnosti ČSM, v tomto typu školy ale už chybí ten budovatelský elán. Takřka 100 procentům organizovaných je připočítáván formalismus, skupina je označována za nevyřešený problém, za organizaci, které se nedaří, která musí být vedena, nabádá se stále ke zlepšení práce. A tak se pod hlavičkou ČSM k zvýraznění činnosti dostávají akce více než chvályhodné, které byly ozdobou studentské činnosti té doby, které však s mládežnickou organizací měly jen málo společného. Od února 1955 pod nastudováním profesora Vodičky vystoupili studenti celkem pětkrát se zdramatizovanou Filosofskou historií a přispěli tím skutečně k dobré propagaci školy. 26. 27. května 1956 uspořádali studenti JSŠ spolu se zdravotnickou školou majales s maškarním průvodem v krojích a volbou krále majalesu. Stal se jím prof. Dr. František Cuřín,bývalý pedagog vrchlabského gymnázia, který přešel ke škodě našeho ústavu na zdravotnickou školu. Záslužná práce prof. Vodičky se projevila i v činnosti recitačního kroužku. Přispěla k tomu jistě i tehdy propagovaná STM (soutěž tvořivosti mládeže), ale prvořadý byl elán organizátora a zájem skupiny studentů. Prvním jejich programem byl Večer poezie Jana Nerudy. Počáteční vystoupení bylo 15. května 1959, závěrečným 30. června v rámci IV. Šrámkovy Sobotky. Druhým nastudováním bylo pásmo Josef Šír a Krkonoše k 40. výročí spisovatelova úmrtí. Vodičkovu mravenčí práci doplnili svými diapozitivy Ing. Jiří Havel, vrchlabský abiturient a dnes věhlasný krajinářský fotograf a známý vrchlabský učitel - lyžař Zdeněk Pelc, scénu vytvořil Ing. Petřík. Tři představení se hrála 9. prosince 1960 ve Vrchlabí, 25. března 1961 v Šírově rodišti Horní Branné a 11. listopadu v Dolních Štěpanicích. Třetím pásmem byl Večer poezie Fráni Štrámka opět za přispění Ing. Jiřího Havla. Čtyři představení začala 24. 2. 1962 ve Špindlerově Mlýně, turnus ukončilo vystoupení 18. května ve Vrchlabí. To už vlastně sahá do období nového názvu školy - SVVŠ. Ve škole se i koncertovalo. Populární hudba už měla zelenou. V roce 1956-58 se soustředila skupina Sextet z 10. a 11. třídy kolem studentů Stefanova a Pilaře a hrál se dixieland. Aktivní byl pěvecký soubor, složený většinou z dívek jedenáctiletky, který vedl a řídil zástupce ředitele JSŠ Jaroslav Balous. Měl i vlastní kapelu a kromě soutěží STM byl samozřejmě poplatný době svou aktivitou na oslavách, volbách, 1. máji. Vytvořili však i zábavné programy a jejich činnost trvala, pokud byl J. Balous ve funkci na JSŠ, tedy v letech 1953-60. V roce 1959 byly obnoveny pro studenty 10. tříd týdenní lyžařské zájezdy (LVVZ). Protože vrchlabská JSŠ jako horská škola nedostávala k těmto propagovaným akcím dotace, zvolila se svérázná výchovná forma. Na objektech Kantorské boudy u Klínovky a Novopacké boudy v Sedmidolí měli studenti vedle lyžařského výcviku povinnost sami se o třídní kolektiv postarat. Vařili, denně zajišťovali transport potravin, kterých nebylo vždy v obchodech dost. Zájezdy vlastním přičiněním studentů byly velmi levné a plnily i jiné než sportovní a rekreační poslání. Třebaže z povrchu ztrácela budova školy odstupem času na lesku, uvnitř se budovalo. Stále problematická kotelna vypověděla službu na podzim 1954. Pomohlo SRPŠ i závod Tesla, nový (přitom starší) kotel však vyvolal mimořádné technické problémy při jeho instalaci - vyhloubení kotelny a destrukci stěn pro transport. Práce trvaly od poloviny října do března, budova se stala přes zimu nepouživatelnou. Učilo se v jiných budovách, dokonce i ve zdravotnické škole. Zde začala mimořádná aktivita tehdejšího předsedy SRPŠ Ant. Fajstavra, řady dalších i ředitele Kučery. Ten po dokončení díla zastoupil ještě další funkci. Za války nasazený jako topič lokomotivy využil svých zkušeností a při absenci odborníka v kotelně pracoval jako topič. Zaučil i další spolupracovníky z řad studentů, kteří asi rádi nahradili vyučování touto užitečnou prací. V hlavě ředitele Kučery zrál dlouho ještě jiný plán. Po vybudování sprch na školním hřišti snil o výstavbě letního koupaliště či bazénu v prostorách cvičiště. Rekonstrukce kotelny mu však vnukla jiný nápad. Zamanul si postavit toto dílo ve školním suterénu, tam, kde v roce 1909 rakouská městská spořitelna financovala výstavbu vanových a sprchových lázní. Záměr o bazénu 20 x 4.5 metrů vznikl začátkem roku 1956, od února 1957 se stal skutkem. Ne jednoduchým, uskutečnitelným v té době pouze formou akce Z. Sestavil se tým spolupracovníků (Ing. Fröhlich, A. Fajstavr, stavitel Novotný, Alois Hruška) a velkými pomocníky byli rodiče a žáci školy - celé jedenáctiletky. Plánované náklady 220 tisíc Kčs vystoupily na dvojnásobek, ohromné množství práce se provedlo skutečně zdarma, takže celková hodnota díla byla 1.5 milionu korun. Pracovní útrapy, hlavně shánění materiálu a odborné práce, prodlužovaly dobu výstavby, takže bazén mohl být dán v užívání až 20. června 1960. Kolik bylo takových, kteří výhody akce nevyzkoušeli! Během výstavby odrostli školním létům. Skutečnou hodnotu zařízení lze však vyjádřit teprve množstvím mladých lidí, kteří tu odstranili svou plaveckou negramotnost či se v plaveckém umění zdokonalili. Bazén prošel léty dvěma rekonstrukcemi, první počátkem osmdesátých let, druhá začala před rokem 89 znovu jako akce Z (tentokrát bez onoho zahajovacího elánu a přístupu), dokončena byla 1992 už dodavatelsky a bazén byl zmodernizován. Polytechnizace vyučování a existence jedenáctiletek dopomohly škole k vybudování dílen ve východním traktu v suterénu. Sloužily většinou II. stupni školy a dokončení úpravy se datuje do školního roku 1956-57. Jejich význam zmizel s jednotným školstvím. Jezdilo se i na chmelové brigády. Sice povinně, ovšem zůstavají jisté vzpomínky na prožitky oněch dvou až tří týdnů, spojených s obcemi Lipenec, Hřivice, Markvarec či s jiným místem, které anály nezachovaly. Víc než zdrojem drobného výdělku, který nikdy neohodonotil skutečně odvedenou práci, byly výpravy do chmelařských oblastí zdrojem adolescentních zážitků, nálad, lásek i průšvihů, na které se jistě dodnes při třídních sjezdech vzpomíná. Pracovalo se i doma, hlavně na dvou brigádnických frontách - vybírání brambor a sázení stromků. Je dnes nepochopitelné, že všechna tato odvětví všetně chmelařů fungují v současnoti bez školních brigád. Odměny byly minimální, např. zápis v kronice z roku 1954 uvádí denní mzdu za práci v lese u žáka 12 Kčs, pro učitele 23 Kčs a o nich stejně SRPŠ na návrh ředitelství rozhodlo, že připadly automaticky do školní pokladny stejně jako výtěžky z kulturních akcí a plesů. V určitou dobu sloužily pro podporu výstavby bazénu, jindy opět na něco jiného. Postupem času stoupá neustále náročnost na ideovost. Čím blíže k roku 1960, tím více se blíží socialismus v heslech a frázích: ateistický duch, socialistické vlastenectví, osvětová činnost, proletářský internacionalismus, moderní technika a realistické umění, kulturní revoluce. Stále intenzivnější je boj s náboženstvím. Budiž připomenut srdnatý postoj profesorů Faltuse a Vodičky, kteří i začátkem 60. let odolali. Vytvářeli si tím samozřejmě velké problémy. I školní kronika je odsoudila. Ta však také chválí. Zavzpomíná si bývalý frekventant školy, pozdější vojenský inženýr, jak v roce 1959 obohatil školu o kompletní dvanáctimetrákový tryskový motor stihačky jako pomůcku polytechnické výchovy ve škole bojující za mír? V květnu 1958 začínají také pokusy o navázání tehdy oblíbených patronátů se Slovenskem, konkrétně s JSŠ ve Fiľakovu. Tříčlenná delegace byla na návštěvě ve Vrchlabí, profesoři Vrňatová a Pochop se pokoušeli o podobné koncem dalšího školního roku na jihu Slovenska. V témže roce se stejný styk snaží navázat JSŠ v Hnúšti. Vše však překazila výstavba bazénu. Ještě jedna poznámka z kroniky v roce 1960: \"Soudruhu K. Gottwaldovi (nešlo o bývalého prezidenta) je uděleno čestné uznání školy za zdarma provedenou brigádnickou pokryvačskou práci v ceně 3.600 Kčs, která byla vykonána na počest návštěvy s. Chruščeva v USA a na počest dosáhnutí Měsíce sovětskou raketou.\" Společnost dostává pevný řád a linii. K tomu, kdo vybočí promítá se jeho odchylka i ve známce z chování. Ještě jednou kronika z r. 1954: Rodiče jsou nespokojeni se známkami z chování, oni nerozlišují dřívější mravy a dnešní chování, kam patří také píle, snaha a mravnost. Několik kuriózních příkladů z třídních výkazů zdůvodňujících zhoršené známky z chování: 1954 špatně konal funkci v ČSM 1955 do školy přinesl oplzlou písničku, přiznal se a projevil účinnou lítost (dostal jen důtku) větší skupina - odebrána průkazka na jízdu pro neukázněné chování v autobuse byl v kině pro dospělé, neplní sběr nepřišla na schůzi vedoucích PO 1956 podnikl milostný útok na spolužačku přinesl do školy kýchací prášek jako kulturní referent nedbal o třídní nástěnku hrála v autobuse karty a seděla při tom spolužákovi na klíně 1957 svátek Jaroslava oslavoval vínem, pro nevolnost odvezen do nemocnice jízda v autobuse bez platného průkazu 1959 pral se ve vlaku a vyrušoval při výroční schůzi ČSM větší skupina - pro nekázeň na chmelové brigádě napadl spolužáka na ulici Střední všeobecně vzdělávací škola KG 1961-1965 v rámci jednotné školy Původní záměr vytvořit dvanáctiletku prodloužením základní školní docházky rychle zapadl. Různorodost a mohutnost v pojetí jednotlivých stupňů školy vedly brzy k oddělení tzv. III. stupně na školu s novým dlouhým názvem, stále je však vše pod jednotným ředitelstvím. Vnitřní separace přináší posílení studia a významu výběrové školy. Žáci se stávají zase studenty, učitelé později opět středoškolskými profesory, mění se postupně studijní náplň, dochází i k pozvolnému politickému uvolnění. Počet žáků školy, třebaže studují silné poválečné ročníky, se náhle zmenšil (nejnižší počet v historii školy), po osamostatnění však opět narůstá: ////////////////prosíme o tabulku//////////////////////////////////////// rok počet tříd paralelky počet žáků počet maturantů 1961-62 2 0 63 nematuruje se 1962-63 4 I.AB 125 30 1963-64 5 I.AB,II.AB 164 32 1964-65 6 všechny 3 ročníky 196 61 //////////////////////////////////////////////////////////////////////// První dva ročníky SVVŠ (absolventi 1963-64) reorganizace obohatila o rok studia, \"gymnazijní léta\" prožívají čtyři roky, ti první změnou z původní dvanáctiletky, druzí přechodným zavedením tzv. výběrové devítky do programu přechodu na SVVŠ. Politická náplň školy jede ve stejných kolejích, rituál celoročních oslav a svátků sice pokračuje, poměry uvnitř se však uvolňují, prvořadým cílem se stávají studijní výsledky. Zpolitizování ochabuje. Nadále se plní různé odznaky jako FO, PPOV, píší se posudky a doporučení, v hodnocení se však na první místo postupně dostávají kritéria studijní. Profesorský sbor se stabilizoval, postupně však i zde dochází k výměně stráží. Přicházejí mladší. Stále je však zájem o pokles religiozity, preferuje se aplikace kodexu komunistické výchovy do tříd a neustále se zdůrazňuje komunistická morálka. Předmět základy výroby ve strojírenství a zemědělství dosahuje začátkem šedesátých let vrcholu v 8 hodinách týdně, uprostřed desetiletí však už dochází k jejich redukci. Studenti poznávají všechny vrchlabské průmyslové závody, zkouškami získávají dokonce III. kvalifikační třídu, studenti - zemědělci pendlují po státním statku a JZD v Javorníku, Čisté, Vrchlabí i Kunčicích. Ve vrchlabském klášteře obhospodařují krmnou kapustu, pěstují žampiony, v zahradnictví zeleninu a ovoce. Praxe pokračuje i týden o prázdninách. Převažuje formálnost a tendenčnost, v mnohém však studenti poznávají skutečný život, hodnotu práce, podle zaměření si volí i studijní obory. V roce 1961 znovu chmel v Markvarci, v zimě 1962-63 epidemie žloutenky a uzavřený bazén, v témže roce pokus II. ročníku o vydávání časopisu Naše třída (bez cenzury) a o rok později skupina nadšenců obnovuje hudební tradici a hraje big-beat. Každoročně se pořádají maturitní plesy, patří již k tradičním a svou úrovní jsou zárukou dobré propagace školy. Neuspokojivý je stav budovy. Chátrá střecha, zatéká, ničí se omítka. Škola se ale neopravuje. Postupně s přibývajícími třídami se zvětšuje rozdílnost pojetí různých typů škol. Vše směřuje k oddělení. 

Podle dobových materiálů, novinových článků, školní kroniky a úředních knih sestavil
Jiří Louda

12. Historie gymnázia 1965 -1995
Střední všeobecně vzdělávací škola KG 1965-1971 jako samostatná střední škola

Ve školním roce 1965-66 nastává významná organizační změna na škole, jíž zůstává i nadále stejné označení SVVŠ (i s tím přídomkem KG), ale už bez ZDŠ. Vzdělání na střední škole zůstává tříleté, ale zdá se, že se \"blýská na lepší časy\", že cesta povede k obnovení gymnázia. Lepší se zdá i politické klima, je to znát uvnitř profesorského sboru i ve vztahu mezi vyučujícími a studenty. Svou roli sehrála celková liberalizace v 60. letech, ne na každé škole však byly poměry tak dobré. Zdá se, že zejména ředitel Kučera léty prozřel a vyvodil z toho pro sebe patřičné závěry. Výroční zprávy a jiné dokumenty z té doby se samozřejmě i nadále hemží známými ideologickými floskulemi, ale to vše je jen na papíře. Samostatnou kapitolou by mohl být školní rok 1967-68. IV. sjezd Svazu spisovatelů, \"strahovské události\" a několikeré zasedání ÚV KSČ v r. 1967 jsou předzvěstí změn. Je to cítit ve vzduchu a i náš stmelený sbor to dává najevo při velmi srdečných oslavách ředitelových narozenin (v prosinci 1967) rozverným zpěvem písně \"Jede Kudrna, jede do Brna\" (Kudrna byl v té době ministrem vnitra). Nebyli jsme daleko od pravdy. Počátkem ledna 1968 jel či \"šel od válu\" první tajemník ÚV KSČ, \"ke všemu ochotný\" Antonín Novotný, a na jeho místo nastoupil tehdy neznámý Alexander Dubček. Země se ocitla ve víru bouřlivých událostí, pro něž se ustálilo pojmenování \"Pražské jaro\". Začalo se svobodně dýchat. Jen ten, kdo v té době učil, může pochopit, co to znamenalo: svobodný projev a otevřená výměna názorů se studenty, na jejichž pasivitu jsme si přestali naříkat.Tatam je přetvářka a opatrnictví! Na 1. máje 1968 dali studenti svobodný průchod svým názorům a připravili, aniž by je k tomu někdo nabádal, takové oživení průvodu, že na to Vrchlabí nikdy nezapomene. Dali najevo, co si myslí, a osvědčili i svůj smysl pro humor. Ze svobody, jak je známo, jsme se netěšili dlouho. Rok 1968-69 je rokem doznívání a taktizování, v r. 1969-70 přicházejí první důsledky \"normalizace\", cesta vede postupně do totalitního temna. Další osud školy byl v té době do značné míry určen tím, jak při tzv. prověrkách dopadly stranické organizace. Ta při SVVŠ a ZDŠ KG byla jako \"silně zasažená pravicovým oportunismem\" rozpuštěna, při dalším řízení bylo přesně stanoveno, kdo byl z KSČ vyloučen a komu bylo pouze zrušeno členství. V důsledku těchto rozhodnutí byl od počátku následujícího školního roku jmenován dočasným ředitelem Jaroslav Pochop. Počátkem prosince 1970 pak proběhly ponižující služební prověrky profesorského sboru, které připomínaly \"vyakčňování\" a podobné praktiky po únorových událostech z roku 1948. Místa tehdy nebyl nikdo zbaven, ale podle míry \"provinění\" byly několika členům pozastaveny platové postupy nebo jako \"rozhřešení\" uložen vstup do SČSP, kde se měli \"angažovat\" (tedy zvláštní druh \"pokání\"), nařizováno studium některých marxistických spisů apod. Navzdory nepříznivým okolnostem se nedali členové sboru odradit od práce. Připomeňme výstavbu školního hřiště, jehož budování bylo započato z iniciativy našich tělocvikářů profesorů Loudy a Jarošové v r. 1969-70. Už v r. 1971 byla stavba hřiště i sociálního zařízení dokončena. Brigádnicky na hřišti pracovali studenti SVVŠ i žáci ZDŠ. I ve změněných politických poměrech vyzněly velmi srdečně oslavy 25. výročí založení českého gymnázia ve Vrchlabí. Ti starší si pamatují tu vskutku přátelskou atmosféru 10. října 1970 ve vrchlabské Střelnici. Školní rok 1970-71 je posledním rokem tříleté SVVŠ i jednoletého působení Jaroslava Pochopa ve funkci ředitele.

Gymnázium KG 1972 - 1989 

Počátkem školního roku 1971-72 nastoupila na školu jako ředitelka Zdena Kubátová, později Beranová, která přišla do Vrchlabí z Ústí nad Orlicí. Stalo se tak zřejmě proto, aby byla \"zajištěna vedoucí úloha strany\", jak vyplývá z předchozích řádek, nikdo ze školy nebyl po prověrkách z r. 1969 členem KSČ. Dá se říci, že ta \"pravá normalizace\" nastala až nyní. Škola žije nejrůznějšími výročími, na jejichž počest se uzavírají závazky, potom se kontrolují, hodnotí a znovu uzavírají. Příležitostí je habaděj. Stále dokola je to Říjnová revoluce, Vítězný únor, Den vítězství 9. května, výročí založení KSČ, Slovenského národního povstání, narození nebo úmrtí \"velkého Lenina\", tu sjezd KSSS, tu sjezd KSČ (pořadová čísla se po čtyřech letech mění, ale každý sjezd má \"historický význam\", takže se \"studují jeho závěry\", \"rozpracovávají na podmínky školy\" - ty jsou vždy \"specifické\"), a pokud by snad nebylo žádné významné výročí ani stranický sjezd, jsou tu vždy jednou za čtyři roky \"volby do zastupitelských orgánů\" - a to je kapitola sama pro sebe. Není dne, aby nebylo nějaké přednášky, besedy, schůze, školení (nejlepší jeho formou je tzv. základní kroužek, kam opakovaně rok co rok docházejí vyloučení ze strany, kterým není dopřáno postoupit do vyšších forem). Podle zvláštního harmonogramu jsou vysíláni na nejrůznější akce vyučující i studenti, aby všude \"byla zajištěna účast\". Ta je vedle náležité ideové výzdoby tříd, chodeb, celé školy a přilehlých objektů (pokud možno v rudé a žluté barvě) hlavním kritériem pro hodnocení práce. Ze zvláště \"vydařených\" akcí jmenujme \"Dokumentární výstavu o činnostech pravicově oportunistických, revizionistických a kontrarevolučních sil v letech 1968-69\". Tuto výstavu v Trutnově zhlédla povinně celá škola. Pravidelně se jezdívalo do Prahy na výstavu sovětské techniky, do Leninova nebo Gottwaldova muzea, do Muzea SNB a do podobných objektů, jejichž návštěva byla povinnou úlitbou za povolení zájezdu na divadelní představení nebo jiný hodnotný kulturní podnik. Je těžké mimo tuto obecnou charakteristiku vyzvednout nějaké zvláštnosti, jimiž by se od sebe odlišovaly jednotlivé školní roky. Snad zajímavým faktem je to, že v r. 1973 se poprvé maturovalo na čtyřletém gymnáziu (v roce 1972 se v důsledku prodloužení studia o 1 rok nematurovalo). V témže roce nám udělali radost sportovci lyžaři. Své první úspěchy slavil student 1. ročníku Boh. Zeman, jako člen juniorského družstva (ta pravá kariéra ve sjezdových disciplinách byla teprve před ním) a Blanka Šafářová (později Paulů), studentka 4. ročníku, členka národního mužstva v běhu na lyžích (o rok později získala stříbrnou medaili na 30. mistrovství světa ve švédském Falunu v běhu na 5 km). Úspěchy zaznamenávají i naše volejbalistky, hrající jednak za TJ Spartak Vrchlabí, jehož družstvo získalo v r. 1974 3. místo v I. lize ČSSR, a jednak reprezentující samotnou školu. Ve složení Thea Trýznová, Jitka Trýznová, Jiřina Kumpoštová, Alena Štěpánková, Irena Bělochová, Helena Šťastná, Iva Starchoňová, Alena Jarošová, Zdena Drášilová a Zdena Švadlenová se v r. 1974 stalo družstvo dorostenek pod vedením prof. A. Jarošové přeborníkem škol II. cyklu v Pardubicích. Tradičně dobrou úroveň má i tzv. \"závod branné všestrannosti\". O rozkvět této disciplíny měla zásluhu rovněž prof. Jarošová. Školní rok 1974-75 představuje kulminační bod \"normalizace\" na našich školách. V době, kdy se zdálo, že jsme bez úhony prošli všemi úskalími a nástrahami husákovsko-bilakovsko-jakešovských prověrek, propukla akce, pokrytecky nazvaná \"zkvalitňování pedagogických kádrů\", v jejímž důsledku bylo ve Východočeském kraji zbaveno místa přes tři sta pracovníků z resortu školství a kultury. Na našem gymnáziu byli postiženi profesoři Louda a Adam, kteří se stali \"nadbytečnými v rámci Východočeského kraje\", jak bylo uvedeno ve výpovědi a jak je to i decentně zaznamenáno v kronice školy. Tato kronika i nadále hýří údaji o zdárném plnění \"plánu výchovně vzdělávací práce\", o postupech \"v duchu cílevědomé politiky KSČ\" a \"důsledného uplatňování závěrů XIV. sjezdu strany\" a tak podobně. Z oblasti tělesné výchovy a sportu jsou akcentovány úspěchy dívčích a poději i chlapeckých družstev v ZBV. Pochybnou hodnotu mají záznamy o činnosti Socialistického svazu mládeže, nástupnické organizace ČSM, jejíž práce se po celá léta vyznačovala značnou formálností, byla většinou pouhým prostředkem pro vylepšování kádrových posudků uchazečů o studium na vysokých školách. O doporučování ke studiu na VŠ se rozhodovalo podle stále týchž kritérií: třídní původ, stranická příslušnost rodičů (nejhůře na tom byli synové a dcery rodičů vyloučených z KSČ), tak zvaná angažovanost studenta a celé jeho rodiny, vztah k náboženství (běda těm, co nosili na krku křížek, byť třeba jen jako výraz piety či vzpomínky na někoho blízkého). Klíč k rozhodování o doporučení či nedoporučení ležel v rukou partajních bosů z městského i okresního výboru KSČ, s nimiž byly přihlášky na vysoké školy konzultovány. Zvláště ostře sledovanou kategorii představovali adepti studia učitelství a lékařství. Z těch neblahých dob máme mezi našimi absolventkami několik strojních inženýrek, které technické studium volily (bylo jim zvoleno) jako krajní východisko z nouze. Na počátku sedmdesátých let kulminovala posrpnová emigrační vlna z řad absolventů našeho gymnázia. Počet emigrujících v letech 1968-70 činí 3.5% - z 1000 absolventů 30 emigrovalo. Ještě než přikročíme ve stručném líčení historie Gymnázia Klementa Gottwalda k jednomu vnitřnímu mezníku, pokládáme za vhodné uvést, že počet tříd po zavedení samostatné SVVŠ a gymnázia nepřesahoval číslo osm (většinou bývalo sedm tříd), takže škola neměla zástupce ředitele. V řadě organizačních záležitostí pomáhali vedení školy profesoři Grosman (rozvrh), Pochop (různé zprávy), Louda, po jeho odchodu ze školy ing. Cupák. Ze změn ve způsobu i obsahu vyučování je nutno uvést dvě, obě jsou spojeny i se změnami ve složení profesorského sboru. Od školního roku 1972-73 nastoupila na školu profesorka Miluše Podlipná, zanícená ruštinářka a nadšená propagátorka \"moderní didaktické techniky\". Její zásluhou byla posluchárna biologie ve druhém poschodí přeměněna na jazykovou učebnu, vybavena aparaturou se soustavou sluchátek (\"naušniků\"). Systém vzal sice po několika letech za své, leč myšlenka modernizace a budování jazykových učeben zapustila své kořeny. Další průkopnicí moderní výuky se stala profesorka Michaela Čaňková s aprobací pro latinu a angličtinu. Od jejího nástupu byla od školního roku 1974-75 jako další cizí jazyk na škole zavedena angličtina. Na trend modernizace výuky o něco později navázal profesor Josef Pivoňka v jazyce francouzském. Vedle nejmodernější techniky začala o něco později (od roku 1982) hezká tradice cizojazyčných besídek v předvánočním období. V pásmu veselých scének a písní v cizích jazycích (kromě angličtiny a francouzštiny i v němčině a ruštině) předváděli studenti, co všechno už umějí. V té době to byl jeden z mála možných způsobů motivace ke zvýšení zájmu o studium těchto předmětů. Vcelku je možno celé období 70. let označit jako dobu \"temna\". Tragikomické absurdity (některým se dnes usmíváme, ale mnohé k smíchu nebyly) jsou vylíčeny výše. Je však nutno dodat, že celkově škola upadala, a to nejen co do stavu školní budovy. Je pro tehdejší dobu příznačné, že za stavu už neudržitelného se nadřízené školské a stranické orgány situací sice zabývaly a vyvodily z toho určité závěry, ale dosavadní ředitelka odešla na jiné ředitelské místo, tentokráte na SOU ve Dvoře Králové. Výše zmíněným mezníkem v historii normalizačního dvacetiletí je míněn nástup nového ředitele v roce 1979. Stal se jím Břetislav Rybníček, který přišel do Vrchlabí ze Střední pedagogické školy v Seči. S jeho nástupem nedošlo samozřejmě k nějaké změně politické linie. Návrat \"nadbytečného\" profesora Adama ve stejném roce nemá zřejmě příčinnou souvislost se změnou na ředitelském místě. Ředitel Rybníček byl nadšený svazácký a pionýrský funkcionář a v tomto duchu se projevoval ve škole i v širší veřejnosti. K jeho kladným vlastnostem patřila pracovitost, měl i organizační talent a řadu významných konexí, kterých využíval ku prospěchu školy. Za jeho vedení byly úspěšně provedeny opravy, které se nedařilo zajistit jeho předchůdkyni (či předchůdcům). V prvé řadě to byla oprava střechy (konečně mohly být z půdy odstraněny nejrůznější nádoby, do nichž byla zachytávána dešťová voda, prosakující na mnoha místech stropy), byly provedeny i některé vnitřní rekonstrukce a úpravy, vybudovány šatny v suterénu, zřízeny a vybaveny některé odborké učebny (cizích jazyků, výpočetní techniky, základů administrativy) a sborovna, podstatně se změnil vzhled auly, přebudované na tzv. \"síň tradic\". Ne všechny zásahy v interiéru byly šťastné (zbourání kašny na chodbě v přízemí, výměny některých dveří), vcelku však je nutno tuto činnost hodnotit pozitivně. Je tedy možno konstatovat, že v průběhu 80. let se zlepšily podmínky pro vyučování, pokud jde o materiální vybavení školy. Méně příznivé bylo celkové klima, ideologický tlak sílil a stupňoval se s tím, jak se blížil konec totalitní éry. V ovzduší neustálého podezírání, nedůvěry a strachu se nepracovalo dobře. Neustále se rozlišovalo mezi třemi straníky na škole a těmi ostatními. Od školního roku 1980-81 došlo k významné změně v řízení školy. Poté, co byly rozděleny dva početně silné třetí ročníky na tři paralelní třídy, stoupl počet tříd na devět a škola měla nárok na zástupce ředitele. Do této funkce byla jmenována Květa Soušková. Přestože ve funkci pracovala poctivě a obětavě (často řídila chod školy místo ředitele, věčně nepřítomného pro zaneprázdnění funkcemi), byla v duchu tehdejší \"kádrové politiky\" v roce 1989 vystřídána Jiřinou Runštukovou. Personální změny byly systematicky promýšleny, byla to zřejmě příprava na nové vedení, obsazené členy KSČ i po případném odchodu ředitele Rybníčka, který se v roce 1989 dožil důchodového věku. Na školu byl v této době přijat ing. Svat. Picek jako vyučující odborným předmětům (strojírenství), ačkoliv byly v té době už neperspektivní, a tehdy tolik prosazované branné výchově. Od počátku 80. let se také neustále psalo a hovořilo o novém pojetí vyučování či výchovně vzdělávacího procesu. Šlo o celostátní několikaletou kampaň, která zřejmě přinášela obživu pedagogickým výzkumníkům v centrálních ústavech v Praze a Bratislavě i v ústavech nižšího stupně, jako byly KPÚ (krajské pedagogické ústavy) a OPS (okresní pedagogická střediska). Učitelé se pilně školili ve sborovnách svých škol, pročítali spousty nezáživných brožur, jezdili na různé semináře v rámci kraje i menších administrativně správních celků (museli splnit předepsané procento účasti, aby mohli získat \"zápočet\"), psali \"seminární práce\", aby prokázali, jak hluboko \"nové pojetí\" zvládli a mohli nakonec získat osvědčení, které je opravňovalo k další pedagogické činnosti. Většina si o tom myslela své a dnešní mladá generace nemá ani tušení, čím jejich starší kolegové museli projít. Dnes po \"novém pojetí\" nikdo ani nevzdechne. Vedle \"nového pojetí\" ve všeobecném smyslu se také hodně psalo o nové koncepci gymnázií. Podle ní neměly tyto školy připravovat studenty jenom pro vysoké školy (event. pro tzv. nástavbové studium - či studia absolventů gymnázií), ale i pro zaměstnání hned po maturitě. A tak byly od školního roku 1980-81 na škole zavedeny skupiny odborných předmětů, pro jejichž výuku byly v našem městě podmínky: elektrotechnika, strojírenství, ekonomika a organizace práce. Výuku těchto předmětů zajišťovali většinou externisté a po několik let se z těchto předmětů skládala i maturitní zkouška. Později byla jako nový předmět zavedena informatika a výpočetní technika (IVT). K zavádění většiny nových předmětů vládla vzhledem k minulým zkušenostem ve sboru všeobecná nedůvěra, ale s tím se nedalo nic dělat. Bohatá byla i nadále brigádnická činnost. Bez účasti studentů by nikdy nebyly sklizeny brambory na farmách Státního statku Lánov (jezdilo se do okolí Vrchlabí, Lánova a Rudníku, kde všude měl statek své farmy), zejména v období maturit byly organizovány i lesní brigády (čištění pasek, sázení stromků). S omezováním ručního česání chmelu klesala potřeba brigádníků z řad středoškoláků. Kromě nostalgických vzpomínek na podzimní romantiku brigád v Hřivicích (r. 1974) a v Hořanech (r. 1976) a pak ještě v Lubenci (r. 1981) jsou tu však i vzpomínky jiné. V první polovině osmdesátých let se začalo jezdit do chmelařských oblastí na jiný typ brigády: zavádění chmele (Lubenec 1982, Drahonice 1983). I tady si studenti užili (v jiném smyslu i pedagogický dozor), práce však byla ještě méně příjemná a mnohem náročnější než česání, výdělky menší. Zvláštní formou brigádnické aktivity byla v 1. polovině 80. let tzv. \"letní aktivita mládeže\", známá pod zkratkou LAM. Šlo o brigády organizované pro dobu letních prázdnin okresním výborem SSM ve spolupráci se školou, která měla zajišťovat pedagogický dozor. Byly to většinou lesní brigády (vyžínání a úklid pasek, sázení stromků) v okolí Vrchlabí (tam i brigády v některých závodech), Špindlerova Mlýna, Černého Dolu, ale i v Choustníkově Hradišti. Jiný názor na brigády v rámci LAM měli studenti, pro něž to byl jeden ze způsobů, jak trávit prázdniny (proto vítali brigády s ubytováním mimo Vrchlabí), jiný názor měl pedagogický dozor, který nesl tíhu zodpovědnosti nejen za to, aby se \"nic nestalo\", ale aby brigáda vůbec k něčemu byla. Než přistoupíme k poslední kapitole, pokládáme za vhodné vyjádřit se ještě několika slovy k tomu, jak se profesorský sbor vyrovnával s normalizační érou. Byla to doba velmi těžká. Na rozdíl od let padesátých, která byla podstatně tvrdší, neboť v nich šlo doslova o život, ale méně průhledná (revoluční násilí mohlo být ospravedlňováno ušlechtilými cíli, v jejichž realizaci mnoho lidí věřilo), znamenají léta 70. a 80. pro většinu občanů život v přetvářce a pokrytectví. Po sovětské okupaci padly všechny iluze o možnosti reformovat socialismus, spojit ho s demokracií, jak v to věřili i \"reformní komunisté\" na naší škole i ti, kteří s komunistickou stranou neměli nic společného. Pohybovat se v systému, ve kterém bylo obtížné rozpoznávat, kam až sahá politický nátlak zvenčí a kde začíná iniciativa domácích samozvanců, nebylo jednoduché. Těžké bylo někdy i rozlišit, kdo z tehdejších představitelů moci je skutečně přesvědčen o správnosti toho, co dělá (ve jménu ideje, jíž věří), a kdo jen hraje komedii v zájmu vlastní kariéry. Postavit se otevřeně proti systému, který kalkuloval se zcela přirozeným lidským strachem o existenci, představovalo velkou odvahu. Znamenalo to dát všanc své postavení a povolání, kvůli kterému jsme studovali a které máme rádi, znamenalo to i těžké důsledky pro osudy našich dětí. Našli se i stateční, bylo jich ale málo. Tou výjimkou v profesorském sboru byla paní Hana Jüptnerová. Ostatní patřili většinou k tzv. \"šedivé zóně\". Vnitřně se s režimem neztotožnili a chovali se tak, aby zmírnili nepříznivé důsledky režimu. Nejednou se ve funkci třídního učitele podařilo ovlivnit hodnocení studentů při výběrovém řízení na vysoké školy. I v sebechoulostivějších záležitostech ideologického či politického rázu bylo možno \"mluvit mezi řádky\" v duchu známého pořekadla \"Chytrému napověz...\", někdy bylo výmluvné i mlčení. Někteří z profesorů se se svými studenty setkávali na večerech s Jiřím Dědečkem a Janem Burianem, na koncertech folkových zpěváků, pořádaných někdy na samé hranici ilegality a sledovaných STB, na antidiskotékách Jiřího Černého a jinde. Na školních výletech nejednou u táboráku zněly písně Karla Kryla za nesmělé (nebo i smělé) účasti pedagogického dozoru. Ale to všechno nechť posoudí jiní! Ostatně události z listopadu 1989 ukázaly, že mezi studenty, kteří v drtivé většině svou aktivitou prokázali jednoznačný postoj k hroutící se totalitě, a jejich profesory, kteří na shromáždění ve sportovní hale 21. 11. 1989 tváří v tvář představitelům režimu (ředitel školy, M. Samek za MěstNV KSČ, V. Štěpánek za MěstNV) museli \"odhalit svou tvář\" a vyjádřit se k událostem v Praze, není žádná přehrada.

Gymnázium Vrchlabí 1989 - ... 

Je ošidné užívat obraty typu \"historický zlom\", \"historický mezník\", \"dalekosáhlý význam\" etc. etc. - byly dostatečně zprofanovány za minulého režimu - a přece se vtírá užití nějakého takového pojmu (snad \"historický mezník\") pro oddělení krátké historie posledních několika let gymnázia (tedy spíše současnosti) od jeho dějin do roku 1989. Na rozdíl od mnoha jiných škol bylo o změně ve vedení rozhodnuto v den generální stávky 27. 11. 1989. Způsob, jakým došlo v posledním roce před převratem k výměně ve funkci zástupce ředitele a jakým byl nesmyslně přeložen z gymnázia na SOU PhDr. Josef Pivoňka, vyvolal nejen rozhořčení v profesorském sboru, do té doby bezbranném a bezmocném proti komplotu vedení školy a krajských inspektorů Tameleho a Čurdy, ale i mezi studenty a vrchlabskou veřejností. Velká nevole se zvedla hlavně kvůli přeložení PhDr. Pivoňky, který byl třídním v jednom maturitním ročníku. Silně se v celé záležitosti angažovalo rodičovské sdružení, jehož někteří představitelé se obraceli až k nejvyšším orgánům, vše bylo ale marné. Není tedy divu, že 27. 11. 1989 vyslovil profesorský sbor řediteli Rybníčkovi nedůvěru. Ten se vzdal funkce a v dalších dnech Občanské fórum na škole po jednání s představiteli školského odboru KNV prosadilo, že do funkce ředitele byla prozatím jmenována nedávno předtím suspendovaná zástupkyně ředitele Květa Soušková. Ta později prošla konkursním řízením a stala se řádnou ředitelkou, v této funkci působí dodnes. Do pololetí r. 1989-90 fungovala ještě jako zástupkyně ředitele Jiřina Runštuková. Ve funkci ji pak vystřídal PhDr. Josef Pivoňka, který se ještě v průběhu školního roku vrátil na gymnázium. Od nového školního roku na školu přišel kdysi \"přebytečný\" prof. Louda (bohužel už těsně před důchodem), dále Hana Jüptnerová (ta už zde kratší dobu učila v polovině 70. let, dále působila na G v Jilemnici, po skončení mateřské dovolené se jako disidentka nemohla ve školství uplatnit), do učitelské služby se vrátil prof. Jaroslav Dejmek, který se v r. 1975 stal \"nadbytečným\" na jilemnickém gymnáziu a nyní měl možnost výběru mezi Jilemnicí a Vrchlabím. Rozšířil řady matematiků na našem gymnáziu a po PhDr. Pivoňkovi se stal v r. 1991 zástupcem ředitele. Od samého počátku naší nové svobody se rychle změnilo celkové ovzduší ve škole. V prvé řadě došlo k odpolitizování, to se nejvíce projevilo v humanitních předmětech, kde po mnoha létech zavládl duch svobodného tvůrčího přístupu při studiu a výkladu společenských jevů, literatury, umění, kultury. Vyučující mají mnohem volnější ruce co do výběru učiva (i když rámcové osnovy existují), učebnic i metod výuky. Nový duch se projevil i v tom, že padlo vše, co zavánělo formalismem. Učitelé už nejsou spoutáváni kazajkou nesmyslných byrokratických předpisů (tím není řečeno, že by žádné neexistovaly) a obtěžováni zbytečnými statistikami, hlášeními, komplikovaným zaškrtáváním a doplňováním v osobních listech žáků, nekonečným psaním posudků, nemluvě již o absurdním politickém školení. Totéž se týká i studentů, které nikdo nehoní na svazácké schůze, nehlídá, jak vedou PO, nekontroluje trapné nástěnky s \"aktualitami\" (místo nich je ve třídách i na chodbách trvalá, esteticky hodnotná výzdoba) atd. Ještě v průběhu školního roku 1989-90 bylo požádáno ministerstvo školství, aby byla škola zbavena názvu Klementa Gottwalda, a tak se stala už \"jen\" Gymnáziem Vrchlabí. Odstraněny byly i všechny vnější atributy, které někdejší název připomínaly a zdůrazňovaly, zejména v aule, za minulého režimu přebudované na \"síň tradic\", kde vedle různých trofejí ze ZBV byla i stálá expozice připomínající \"prvního dělnického prezidenta\". Ledacos se změnilo v obsahovém pojetí, i když se koncepce gymnázií teprve tvoří. Zcela zrušena byla branná výchova a postupně byly odstraněny skupiny odborných předmětů v té podobě, jak byly zaváděny počátkem 80. let. Preferována je výuka cizích jazyků, především angličtiny, která víceméně nahradila ruštinu (ta se ještě učí ve velmi omezené míře), dále němčiny a francouzštiny. Zájem o studium je dnes silně motivován možností svobodně cestovat, škola i organizuje řadu výměnných zájezdů a pobytů se studenty a profesory z Francie, Německa, Dánska. Studium cizích jazyků se tedy stává nikoliv cílem, ale prostředkem pro další vzdělávání a získávání životních zkušeností. Někteří studenti také odjíždějí na jednoleté studijní pobyty do USA nebo do Velké Británie. Problém je v zajišťování odborné výuky cizím jazykům, novinkou je občasné působení cizích lektorů (z Anglie, USA, Německa). Jazykové učebny jsou jinak poměrně dobře vybaveny, podobně je tomu i s učebnou výpočetní techniky a vůbec se zaváděním moderních audiovizuálních pomůcek, počítačů, televizorů a jiných přístrojů, umísťovaných v mnoha učebnách. Škola rovněž rozšiřuje své prostory, a to tak, že se jí vracejí mnohé její učebny, užívané dosud základní školou. Od roku 1992 jsme totiž přešli na šestileté gymnázium, takže máme \"malé\" a \"velké\" první a druhé ročníky. Do těch \"malých\" přicházejí děti ze 6. třídy základní školy, dnes už jeden třetí ročník z \"malých\" studentů splynul věkově i obsahem vyučování s prvním ročníkem \"velkých studentů. Od roku 1994-95 byl na škole otevřen i první ročník obchodní akademie, současný název školy je tedy Gymnázium a obchodní akademie Vrchlabí. Ke zřízení OA nedošlo nějakým \"nařízením shora\", ale díky pochopení městského zastupitelstva, které si přálo další vhodnou střední školu ve městě a díky úsilí vedení G, které se o školu zasazovalo. Velká péče byla v posledních letech věnována rekonstrukci některých objektů i vylepšení exteriéru školy. Už po druhý školní rok byl v provozu bazén, jehož obnova a přestavba byla započata ještě za ředitele Rybníčka a dokončena za nového vedení. V r. 1994 dostala škola půvabný háv v podobě nové omítky, v poslední době se opravují a natírají všechna okna, takže své velké výročí oslaví náš ústav v důstojné podobě.

napsal Alois Adam 

13. Dr. Jiří Štilec, hudební teoretik jeden z prvních poválečných absolventů roku 1947 

Bývá zvykem, že vzpomínky na středoškolská studia jsou zpestřeny historkami o svérázných profesorech a výstředních kouscích studentů. Mám-li ve zkratce připomenout dva roky učení na reálném gymnáziu ve Vrchlabí, zakončené první českou maturitou 13. června 1947, pak se mi vnucuje odlišný obraz té doby, její pohnutější a méně harmonický rámec. Narodil jsem se v Dolní Olešnici v rodině učitele jednotřídní obecné školy. S lidmi německé národnosti žili naši rodiče v dobrých vztazích, my děti s jejich potomky také. Považovali jsme za zcela přirozené, že jsme se dohovořili oběma jazyky. Objevil se však Konrád Henlein. Důsledky jeho fanatické soustavy zásad byly děsivé. Propuklo nepochopitelné vyšinutí mysli značné části soukmenovců, které jsme nepoznávali. Pak byla vyhlášena mobilizace, následovala dojemná setkání s odhodlanými československými vojáky, kapitulace a potupný odjezd s málem majetku na žebřiňáku do sousední vsi Čistá u Horek. Jako desetiletý kluk jsem zdaleka nechápal to, co dnes - postupné podkopávání základů 1. republiky, které se zřítily v závěru třicátých let, vyhnanství a ztrátu pocitu domova. Během války jsme se usídlili v Mladějově u Sobotky. Hned po jejím skončení jsme se vrátili do Chotěvic u Hostinného. Tam jsem na vlastní, již o něco dospělejší oči vnímal události, vymykající se běžné zkušenosti: Odsun sudetských Němců, řádění pokleslé sběře s páskami Revoluční gardy, rabování a ničení majetku často se měnícími přistěhovalci v pečlivě udržovaných selských usedlostech. Do budovy reálného gymnázia ve Vrchlabí jsem vstoupil jako septimán. Ve třídě nás bylo, pokud si správně pamatuji, sedm. Bylo to zvláštní ovzduší, zcela jiné oproti tomu, které jsem poznal až do sexty v Jičíně. Profesoři byli mladí, většinou s právě dokončenými studii na Karlově univerzitě nebo na jiných odpovídajících školách. To vedlo k určité blízkosti. Malý počet studentů zbavoval postoj, přístup i způsob jednání těch před lavicemi nebezpečí zacházení s námi jako s abstraktní osobou, o níž je vše zapsáno v notýsku. Poznávali nás každého zvlášť, věděli o našich přednostech i slabinách. Chovali se svým způsobem jako poučenější studenti. Nevyvyšovali se a neodstrašovali. Pro mne, který vyrůstal v hudbymilovné rodině a který se učil ve Vrchlabí hře na klavír (vedle houslí a lesního rohu u otce), bylo RG ve Vrchlabí první užitečnou příležitostí na tomto poli. S některými spolužáky jsem hrával na různých besídkách, akademiích a jiných školních produkcích. Sestavil jsem a vedl malý pěvecký sbor. To byla jedna z hezkých stránek rodícího se českého ústavu, který hledal své místo v navráceném pohraničí. Pro mne to snad mělo zásadní význam. Po maturitě mne maminka zavezla do Prahy ke zkouškám na filosofickou fakultu Karlovy university, kde jsem studoval hudební vědu a estetiku. Po absolutoriu následovalo dvacet let v Československém rozhlase a po roce 1968 stejné časové období ve vydavatelství Panton. Svůj \"pracovní\" život jsem tak zasvětil hudbě. Dva roky na reálném gymnáziu ve Vrchlabí by mohly dostat podobu zanedbatelné epizody v mém životě. Vzpomínám však na ně rád: Poskytly mi vědomosti, osvobozené od protektorátních pokřivení, celý ten základ humanitního vzdělání s důrazem na krásu mateřského jazyka (nezapomenutelný profesor Cuřín), byly protknuty noblesním demokratickým a nic neslevujícím vztahem pedagogů k sedmi studentům. Tam jsme si také ověřovali své sklony a snad i předpoklady svého nadání pro celoživotní odborné zaměření. Těším se na setkání k padesátinám reálného gymnázia ve Vrchlabí. Přeju si, abych se setkal alespoň s některými z našich profesorů. Bojím se, aby někdo z nás sedmi nescházel. Patrně se už nepoznáme a budeme si vybavovat pouze svá jména. Tak tedy na shledanou 16. září 1995 ve Vrchlabí. 

14. prof. MUDr. Jaroslav Fajstavr, DrSc., přednosta ORL kliniky 2.lékařské fakulty Karlovy univerzity v Praze absolvent 1948 

Budově vrchlabského gymnázia jsme se jako malí školáci v letech 1936-38 raději obloukem vyhýbali. Němečtí studenti si rádi na nás dokazovali svou sílu a nadřazenost a koncem září 1945 jsem otvíral mohutné dveře této budovy jako nový žák - sextán. K návratu do Vrchlabí mne naléhavě vyzval telegramem můj otec, tehdejší předseda Okresní správní komise. K otevření všech tříd chyběli studenti. Opustil jsem tedy pražské reálné gymnázium ve Vršovicích - bylo nás tam v \"šesté bé\" pětačtyřicet. Po menším bloudění jsem našel svou novou vrchlabskou třídu. Bylo v ní sedm nových spolužáků. Ale brzy jsem zjistil, že jde vlastně o \"dvojtřídku\": čtyři byli septimáni a jen tři sextáni, kteří se pro malý počet učili společně. Můj příchod umožnil tyto dvě třídy rozdělit. V naší sextě, třídě o ploše přes čtyřicet metrů, stály dvě lavice, ve kterých seděli Holubička, Hradecký, Skalický a já. Zakrátko přibyla třetí lavice pro pátou kolegyni Zahradníkovou. Její dívčí půvab byl pro nás velkým přínosem. Dodnes vděčně vzpomínáme na její obětavost, s jakou i v krutém mrazu byla ochotná přijít v lehké blůzičce s patřičným výstřihem. Byla to účinná zbraň, která nám umožňovala výborně uspět zejména při písemnkách z latiny a francouzštiny. To, bohužel, selhávalo v hodinách matematiky a fyziky. Představiteli těchto oborů byli k dívčím půvabům imunní prfesoři Vaněk (zvaný čučundra) a Vinklář. Profesor Vaněk byl povolán jako ředitel našeho gymnázia z Jilemnice: to již samo o sobě bylo na pováženou pro tradiční rivalitu Vrchlabí - Jilemnice. Malý postavou, s malým knírkem, s ježkem na kulaté hlavě byl typem rakouského úředníka. Pedant, studený, ale v jádru poctivý a čestný člověk. Ctil bezvýhradně předpisy: I mně, synu předsedy okresní správní komise, dokázal udělit ředitelskou důtku, i když se slovy: \"Et tu, mi fili!\" Období těch necelých tří let, které jsem na vrchlabském gymnáziu absolvoval, patří k nejkrásnějším v mém životě. Vztah, který se vytvořil mezi námi studenty a kantory byl mimořádně a neobvykle hezký a přátelský. Zažili jsme v profesorském sboru řadu vynikajících i pitoreskních členů: Noblesní, všemi obdivovaný, vysoce vzdělaný češtinář František Cuřín. Nsmírně lidský, hodný biolog Faltus, náš třídní. Josef Grosman, latinář a francouzštinář, vynikající šachista, který hlásal názor, že nejlepší metodou, jak naučit studenty logicky myslet, je zavést předmět \"hra v šachy\". Zevní slupkou nás nedokázal oklamat náš fyzik Josef Vinklář. Své pravé člověčí vlastnosti odhalil například při oslavě svátku Josefa 19. března 1948. Cenné životní rady nám dával klidný a moudrý tělocvikář Vitvar. Groteskní, ale přesto milí jsou v našich vzpomínkách naši první ruštináři: mladičká Nina Potapova, medička, kterou válečné události přivedly až k nám. Učila nás dětské říkánky: Žil da byl krokodil... Nebo civilní geometr Sernickij, Ukrajinec, působivý svými \"Hohol, Horkij\". Pikantními historkami ze světových dějin nás vzdělával profesor Berr, \"chodící lexikon\". Starý mládenec prof. František Vodička, zoufalý z plíživě vznikající pleše, nás zasvěcoval do filosofie. O jeho obor měli studenti nevalný zájem. Abych mu udělal radost, přihlásil jsem se k maturitě ke zkoušce z filosofie jako nepovinného předmětu, což bylo pro zkušební komisi zcela nepochopitelné. Závěr našeho studia - maturita probíhala ve velice hezké a klidné atmosféře. Cítili jsme, jak se naši kantoři potí za nás a drží nám palce. Když se vše chýlilo k dobrému konci, stáli již za dveřmi všichni naši kantoři, netrpělivě nám signalizovali, že na dvoře je již od rána napjata volejbalová síť. Následoval nelítostný boj o každý míč, který zakončila remíza - bylo toto nejdůstojnější rozloučení s naším \"gymplem\" a s našimi kantory. Každoročně se do Vrchlabí vracím a v tichosti si tu naši \"boudu\" projdu. Těším se na každé setkání jak se spolužáky, tak alespoň s některými našimi kantory. 

15. Ing. Jiří Havel, známý krkonošský fotograf absolvent 1950 

Dodnes v duchu ten odměřený, monotónní hlas pana ředitele slyším: \"Jiří Havel - prospěl...\" Spolu s asi patnácti spolužáky jsem úspěšně složil písemnou přijímací zkoušku do kvarty nově zřizovaného reálného gymnázia ve Vrchlabí. V mém dosavadním krátkém životě velmi závažná událost: z rozjíveného venkovského kluka jsem se rázem stal studentem. Bylo to v září 1945. Pár měsíců po válce, v příkopech se dosud povalovala výzbroj poražené německé armády, občas ještě bylo možno z dálky zaslechnout střelbu, život se jen pomalu vzpamatovával z válečných útrap. Všeho nedostatek; ošacení, mýdlo, cigarety, jídlo pouze na příděl, \"na lístky\", kalorický deficit se jen zřídka podařilo vylepšit báječnými konzervami z akce UNRRA. Vrchlabí bylo ještě německé, postupně však přebírali jeho správu Češi z vnitrozemí. Jedním z nich byl i nově jmenovaný ředitel gymnázia Adolf Vaněk. Proslulý svou přísností, nenacházel u studentů příliš sympatií, ale nový ústav dokázal v neuvěřitelně krátké době \"zprovoznit\". Podařilo se mu sestavit i poměrně kvalitní profesorský sbor. On sám vyučoval deskriptivu. Pan profesor Grosman latinu a francouzštinu. Ten se do svého oboru natolik vžíval, že francouzským nosovým přízvukem obohacoval i svou češtinu. Pan profesor Ondráček se nás dosti marně snažil zasvěcovat do kabaly chemických vzorců, větší úspěchy měl při občasných exkursech do jeho oblíbeného fotbalu. Záhady biologie nám objasňoval rozvážný profesor Faltus, o jevech z oblasti fyziky podával informace trochu tajnůstkářský pan profesor Vinklář. Na zeměpis a dějepis jsme měli pana profesora Berra. Ten nám geografii vykládal ve stylu Verneovy \"Cesty kolem světa za 80 dní\" a jeho historie se podobala dobrodružstvím Robina Hooda. \"Gao-Goa?\" byl jeho oblíbený zeměpisný chyták. Souostroví Seychelly v Indickém oceánu se nám snažil vštípit do paměti mnemotechnicky pomocí slůvka \"syčely\", poušť Taklamaklan uprostřed Asie \"takle makej\". Tenkrát nám byl pro legraci, ale kupodivu, pamatuji si to dodnes. Což se o jiných předmětech říci nedá. \"Víte, děti, můj filologický duch mně říká, ře kníže Rostislav se nejmenoval Rostislav, ale Raščič...,\" byl jeden z jeho proslulých výroků. Na studentské mikulášské zábavě, za účasti profesorského sboru, jsem ho jednou parodoval. A od té doby mně při zkoušení žertem říkával: \"Víte, Havle, můj filologický duch mně říká, že na tohle prasknete u matury...\" Jenže já maturoval v roce 1950, dva roky po \"Vítězném únoru\", a to už pan profesor Berr neměl do zkoušek moc co mluvit. Jeho pojetí dějin nebylo v souladu s historickým materialismem, a tak spolu s panem ředitelem Vaňkem musel ústav opustit a nakonec skončil svou pedagogickou karieru bídně, jako pomocný dělník. To už poválečná průkopnická éra vrchlabského reálného gymnázia zhasínala ve \"vichru\" proletářské revoluce. Z některých spolužáků se stali členové akčních výborů a nerozpakovali se rozhodovat nejen o osudech našich, ale i svých profesorů. Náš ústav si vysloužil \"hrdý, pokrokový\" přídomek, kterým se pyšnil celých dalších čtyřicet let... Na tohle raději nevzpomínat... Ale my jsme si to tenkrát ani tak nebrali. Život studentský, život veselý. Založili jsme taneční orchestr s poněkud záhadným názvem: PNP. Oficiálně znamenal \"Pro naše pracující\", skutečný význam této zkratky se uvést nedá. Patří do oblasti studentské recese, která se nám ovšem v tehdejší době nemusela vyplatit. Hráli jsme současné hity populární hudby, odposlouchané z rádia. To nám šlo. Horší bylo, když jsme se na taneční hodiny, pořádané v aule gymnázia, museli naučit i jiné tance než foxtrot. Obzvlášť mazurka nám dala hodně zabrat. A to jsme ještě netušili, že na přímý rozkaz nového ředitele budeme muset zvládnout u příležitosti oslav 1. máje i pokrokové budovatelské písně. Nechce se ani věřit, že od těch dob již uplynulo půl století. Kde by mne tenkrát napadlo, že o tom budu jednou psát do výročního almanachu. Zvlášť, když mé kompozice z jazyka českého pan profesor Pochop neshledával příliš čtivými a hodnotil je zpravidla známkou dostatečnou... 

16. PhDr. Vladimíra Frýbová-Gebhartová, působila na FF UK Praha, jako šéfredaktorka Sluníčka, dnes pedag. fak. UK absolventka 1950 

Není to legenda? Málo platné, padesát let je půl století, a to už se člověku málem nechce věřit, že tak dlouho žije, natož aby to, co bylo tenkrát, když mu bylo čtrnáct a půl, mohl objektivně hodnotit. Dnes, kdy už jsem prokantorovala i nějaký ten rok, si uvědomuji, že to pro naše pány profesory (profesorek bylo mizivé procento) musela být dost perná směsice dobrodružství, lavírování a sisyfovské dřiny. Ovšem pro nás mladé, a abych nemluvila za ty druhé, tedy pro mě specielně to znamenalo, že jsem se nemusela jít učit do drogerie, což mi hrozilo po skončení hauptschule, neboť na dojíždění z Libáně do gymnázia do Jičína jsem neměla chuť ani peníze. Tedy pro mne se to vrchlabské reálné gymnázium s kopulí zdálo jako brána do ráje. Dojíždění z Hostinného byla maličkost, a zajisté pro rychlou aklimatizaci čarovaly i hory a lesy. Tento paradis pro mě trval pět let (začínala jsem v roce 1945 kvartou). Sice do něj vtrhla vichřice Února, která pro nás vyústila celkem smírně v maturitní tablo holek a kluků jako lusk ve svazáckých košilích, ale pro gymnázium to musel být pravděpodobně dost těžký proces. To, co jsem si uvědomovala, byly jen náznaky celospolečenských problémů, prožité detaily dominovaly nad obecnějším celkem. A zase: málo platné, mládí, zejména to teenegrovské, které je absolutně neobjektivní, má v sobě i jakýsi tlumič problémů, které se jej přímo nedotýkají, samo je hranaté a pichlavé jako ježek, ale má současně i ochrannou výstelku mezi sebou a okolním světem. Mezi nejbarvitější vzpomínky z té hurá doby patří rozhodně akce Mládež vede školu. Už si nepamatuji, jak dlouho trvala, řekla bych že týden, dva, pamatuji se však, že jsem učila češtinu, tedy českou literaturu a z ní kupodivu F. X. Šaldu. Odkud se tehdy pro mne vzal a jak jsem ho spolužákům \"zprostředkovala\", to nevím, ovšem pamatuji se na to svaté nadšení, s jakým jsem četla Život ironický a jiné povídky, a snad i román Loutky a dělníci boží... Byly to imprese, četba citátů a slovníkový životopis, ale ta radost z vlastního poznávání a možnosti to předat, podělit se, to už mi zůstalo. Myslím, že jednoho toho \"Šaldu\" si vyposlechl i profesor Ondráček - chemik, a radil mi, ať se dám na to učitelské řemeslo. On měl neodolatelně krásný úsměv zdravých bílých zubů snad na dvoje ústa a k tomu zářivě fialkové oči, tak jsem ho časem poslechla. (Jen mi je dodnes záhadou, že jsem dobrovolně maturovala z chemie, a výborně, z čehož jsem záhy skoro všechno zapoměla. Asi měl dar fascinace.) Češtinář profesor Pochop se viditelně bavil při mém zkoušení. Měla jsem, pochopitelně, víc spadeno na mé rozverné spolužáky, kterým byly nějaké ty Horovy a jiných básníků sbírky ukradeny, ale poctivě se je navrčeli, protože jsem měla dovoleno udělovat i pětky. Nevím, jestli to bylo těsně poté, či později, a bez návaznosti na toto mučení, ale jednou se právě moji milí spolužáci rozhodli zbavit mě poněkud delších černých kudrn. S jedním tím pramínkem pak běhal a hopsal jako s knírem pod nosem plavovlasý Soukup (nyní historik!) po stupňovité fyzikální posluchárně - a to byla náramně švandovní přestávka. Ani nevím, zda si toho tenkrát všiml pan profesor Vinklář - fyzik, který mi (právem!) uštědřoval nepříjemné známky z fyziky, snad i proto, že se mě častokrát ptal: \"Frýbová, jak dlouho budete mít ten lokýnek do čela?\" Asi drze jsem zpravidle odpovídala: \"Pořád, pane profesore!\" A tak se hoši rozhodli s tou hrou skoncovat. Co z toho bylo doma, to nechtějte slyšet. Ostatně to sem už nepatří. Patřila by sem, samozřejmě, spousta jiných historek, ale dnes by se asi patřilo připomínat jen ty, co člověka pozitivně formovaly, a za což, potažmo, patří převeliký dík mé střední škole. Jak jsem už řekla - k té objektivnosti se ne a ne prodrat, furt mě to svádí do osobní polohy, a tak aspoň ještě něco z těch hlubokých estetických zážitků. Vůbec poprvé jsem slyšela ze školního rozhlasu Chopinovu Baladu G-moll, byla jí plná třída a já jsem jí zněla ještě moc a moc dlouho... Nebo: někde v Krkonoších jsme byli na brigádě - sázeli jsme stromky. Po práci jsem vždy popadla knížku V. Vančury Markéta Lazarová, vylezla za chatu do smaragdové trávy a četla a četla... Stačí? Děkuji tímto rodičům i škole, že jsem mohla študovat, zamotávat se i rozkuklovat a že jsem si celý život cenila vzdělanosti, nikoli peněz. 

17. RNDr. Vladimír Vondráček - hydrometeorologický ústav Praha - Komořany absolvent 1953

Balada gymnaziální 

Ta naše bouda milý starý brachu 
prý vznikla v roce devět, jak stojí v almanachu. 
Snad proto architekt se nepoučil v cizích krajích 
a postavil nám chodby ba i WéCé na jih. 
Nám to však nevadilo, nám bylo jedno všecko, 
vždyť okna našich tříd mířila na Benecko. 
A jak známo, tam nebydleli žádní kmáni, 
naopak - známí profesorští velikáni. 
A ostatní pak, jako by si zasil, 
hned poblíž gymplu nalezli svůj azyl. 
I dnes vždy po vánocích slýchám stále znova 
ta dávno slavná profesorská slova: 
\"Co může chudák kantor dělat s váma, 
když máte lebky své nacpané vánočkama?\" 
Chci vzpomenout na lavici, která těsná byla, 
i na tu, ve které sedávala naše první víla. 
Vždyť kdekdo z nás tu nalezl pár malých cůpků 
a prvně kradmo zahleděl se do živůtků, 
které tak často vábívaly naše lačné oči, 
že dodnes při vzpomínce na některé se nám hlava točí. 
Ta léta sice odvál čas, i vzpomínky se ztrácí, 
však sklerózu lze porazit, když si s tím dáme práci. 
Tož bojujme s tou potvorou, víme, že dum spiro-spero! 

18. RNDr. Vladimír Vondráček - hydrometeorologický ústav Praha - Komořany absolvent 1953 

Když jsem před Vánocemi dostal nečekaný dopis od bájného levého křídla vrchlabského fotbalového mužstva padesátých let, byl jsem velmi potěšen. Ihned jsem vyhledal starší almanach z roku 1980, zalistoval v něm, v duchu uronil pár slz nad jeho mentalitou a pak se zaradoval, že chystaný almanach v roce 1995 bude jistě naprosto jiný. A protože mi bylo sděleno, že mé vzpomínání může mít jakoukoliv formu - od nostalgie až po odborný ponor - rád toho využiju mírou vrchovatou. Snad jen tu odbornost bych vynechal, neboť za tu se dnes skrývá kdekdo a leckde! Vrchlabáci mi snad prominou, ale své vzpomínání musím začít z kraje, a to doslova, noboť tak se pod horami odedávna říkalo oblasti na jih od Nové Paky, přesněji od Babáku. Do Vrchlabí jsem přišel jako obyčejně pozdě, v roce 1948 na podzim a mohu říci, že nerad. Celé své mládí jsem prožil v Jičíně, a zejména první roky po válce byly nádherné. Tato idyla pro mne kupodivu neskončila únorem 1948, ale trochu později, až tragickou a dodnes neobjasněnou smrtí Jana Masaryka v březnu. Pak nám v létě soudruh ministr \"Těžkostravitelný\", přesněji Nejedlý, sjednotil školu, my sekundáni přešli na měšťanku, která byla povýšena na Základní školu a já se s rodiči přestěhoval do Vrchlabí. Aklimatizoval jsem se ve všech směrech jen těžko, ale díky několika velmi dobrým kamarádům a také díky celé řadě výborných kantorů se to povedlo. A samozřejmě díky doslova každodennímu sportování. Čistokrevným Vrchlabákem jsem byl vlastně pouze pět let, z toho tři byly gymnaziální. A že to byla nějaká léta! Do dějin vešla pod pojmem \"léta padesátá\". Většina z nás se tehdy ohnula, určitě to bylo i zásluhou pověstných procesů, nejprve s Horákovou a pak se Slánským. Velmi dobře se pamatuju, jak jsme při závěrečných přenosech ze soudní síně, které vysílal městský rozhlas, na dvoře gymnázia hráli fotbal. Jó - to se to sportovalo! Jinak jsme ale coby naprostí amatéři slavili četné úspěchy v řadě sportů na krajské a někdy i na celostátní úrovni. Vždyť jsme také měli tělocvikáře, který házel oštěpem na olympiádě v Berlíně a navíc nejmladšího ředitele v republice, který byl tělocvikář, a se kterým jsme si více porozuměli až na abiturientských srazech po roce 1968, což ponechávám bez komentáře. Ovšem nejen sportem živi byli tehdejší gymnazisté. Naše činnost kulturní, jak výtvarná, tak zejména hudební byla také na výši, jak se tehdy říkalo. Zde jsem měl velké štěstí, že jako výtvarně nenadaný jsem nemusel tvořit různá významná díla a la \"Krvavý pes Tito\", která o prvních májích \"zdobila\" v rozměrech 5 x 4 metry vnější zdi našeho gymnázia. Vše jsem si \"vynahradil\" v souboru estrádním: \"...mladý, ach mladý je soudruh Stalin...říkal kmotr Vávra tuhle, vemte rozum do hrsti, zaorejte ty svý nudle, ubude vám starosti!\" A hned byla kolektivizace zemědělství dovršena! Ovšem - občas jsme si ulevili nějakým tím zjazzovaným Go home, ami, go home! Když už jsem u jazzu, tak tehdejší taneční gymnaziální orchestr má nesmrtelnou zásluhu na tom, že mne uvedl do světa tance v naší aule. Snad se do tohoto vzpomínání hodí i několik vzpomínek tak říkajíc mimo protokol. Jednou po tuhé krkonošské zimě nás požádal jistý profesor, abychom pomohli oživit jeho aerovku, kterou garážoval na dvoře gymnázia v kůlně. Ochotně jsme rozkošné autíčko roztlačovali po dvoře asi čtvrt hodiny, když pedagog od volantu zděšeně zvolal: \"Promiňte hoši, zapomněl jsem odbrzdit ruční brzdu!\" Pak už to šlo líp. Nezapomenutelné byly každoroční exkurze do blízkého pivovaru v rámci výuky organické chemie. Bohužel na naši třídu se už nedostalo, neboť poslední exkurze se konala 23. listopadu 1951. Tehdejší prezident, jehož jméno nosilo naše gymnázium, měl právě narozeniny a studenti obého pohlaví, kteří byli nuceni v pivovaře ochutnávat náš národní mok, se po návratu do školy chovali tak, že to bylo kvalifikováno jako zostuzení významného dne. Ta třída nad námi byla vůbec vykutálená, neboť díky ní jsme také nemohli navštívit putovní krajskou výstavu ovoce. Hodinu před námi ji totiž dotyční výtečníci - koštéři - doslova zbaštili. A nakonec jsem si nechal studijní úspěchy naše a učební úspěchy pedagogů. Všichni jsme se snažili mírou vrchovatou, průměrný prospěch jednotlivců i celých tříd byl sledován ostřeji než plnění pětiletých plánů. A jak už to tak bývá od dob Šrámkova Měsíce nad řekou, v životě se uplatnili spíše bouřliváci, než tiší premianti. Jistě jste si všimli, že se v těchto řádcích nevyskytlo s výjimkou několika politiků jediné jméno. Byl to samozřejmě záměr, neboť na všechny, kteří by si to zasloužili, vzpomenout nelze, neboť ta ... no ... skleróza dělá divy. A my pamětníci víme své. 

19. Doc. PhDr. Jan Sedláček, Csc., filosofická fakulta Karlovy univerzity v Praze absolvent 1953

Životní příběhy každého z nás se za studia na vrchlabském gymnáziu utvářely nejen pod vlivem našeho rodinného zázemí, našich profesorů, spolužáků, přátel, školních i mimoškolních zájmů a aktivit, ale také dosti výrazně pod vlivem častých školských reforem a reorganizací. Ačkoli jsem nikdy nebyl z gymnázia vyloučen, ani mi zde nebylo z nějakého důvodu studium přerušeno, patřím k té v dějinách naší školy dosti výjimečné skupině studentů, kteří na ni vstupovali dvakrát. Stalo se tak proto, že poté, kdy byl v roce 1948 vydán zákon o jednotné škole a byla zrušena osmiletá gymnázia, odešli jsme po absolvování sekundy na nově zřízenou střední školu, vzniklou spojením měšťanských škol a prvních čtyř tříd gymnázií, a po dvou letech jsme na základě zkoušek byli opět na gymnázium přijímáni. Nedosti však na tom. Patřím rovněž k tomu zvláštnímu ročníku, jehož obdobu bychom asi také těžko v dějinách našeho gymnázia hledali, který poslední rok studia absolvoval o prázdninách. Roku 1953 došlo totiž k další reorganizaci, v jejímž důsledku byla gymnázia už úplně zrušena, studium se zkrátilo a vznikly tzv. jedenáctiletky. Vzhledem k tomu, že se těm, kteří tehdy rozhodovali, zřejmě zdálo nutné, aby změna proběhla okamžitě, chodili jsme do školy o prázdninách a maturovali v posledních srpnových dnech roku 1953. Rázem jsme tak maturitní ročník zvládli za necelé dva měsíce. (Umíte si představit naše IQ?) Celé školství u nás od té doby procházelo dalšími a dalšími reformami. Upřímně se přiznávám, že jsem jejich průběh na nižších stupních, než je fakulta, na které učím, už nestačil podrobně sledovat. Jedna věc je však pozoruhodná: po určité době se zpravidla vždycky dospěje ke stavu, který se jen málo liší od toho, z čeho se původně vyšlo. A tak například nyní opět, jak známo, vznikají osmiletá gymnázia. Síla školských reformátorů a ministerských úředníků je ve všech dobách a za všech režimů nezdolná. Jak svědčí zkušenost našeho ročníku, jsou schopni z roků dělat měsíce, z prázdnin období nejintenzívnější studijní činnosti, a dnes například by někteří z nich chtěli vysoké školy přeměnit v tržní instituce, kde vztah studenta a školy by byl vztahem zákazníka a podniku poskytujícího vzdělání. Přesto, že se osobní složení těchto činovníků vzhledem k průměrné délce zaměstnaneckého života člověka i vzhledem k téměř pravidelným dvacetiletým cyklům životnosti politických režimů u nás mění, jejich puzení ke stálým reorganizacím je nepřekonatelné. Charakteristické je, jak svá rozhodnutí zdůvodňují. Zatímco dříve se přicházející a odcházející ministři, jejich první a jiní náměstci, ministerští radové, úředníci školských správ a nejrůznější inspektoři odvolávali na zájmy dělnické třídy, potřeby praxe a zvulgarizovaný marxismus, dnes jsou u nich pro změnu v módě bláboly o alternativním školství, náboženské blouznění, duchovno, transcendence, pravda a láska, demokracie a humanita, prostě pojmy sice libozvučné, ale natolik neurčité a obecné, že si pod nimi každý může představit, co mu vyhovuje a co nejlépe skryje jeho pravé, většinou zcela egoistické zájmy. Nepochybuji o tom, že i v dalších padesáti letech prodělá naše gymnázium mnoho (většinou zcela zbytečných) reforem. Nezbývá mi nic jiného než popřát všem jeho budoucím studentům i profesorům, aby je ve zdraví přežili. Duch každé školy však není naštěstí formován úředními výnosy, ale hlavně těmi vztahy, které se vytvářejí mezi studenty a profesory a mezi spolužáky. Právě onu neopakovatelnou atmosféru studentských let si ve svých myslích a srdcích uchováváme po celý život, na ni rádi vzpomínáme a díky ní jsou všechna naše setkání, která se stala pravidlem, tak milá a nezapomenutelná. 

20. Jaroslava Šírová - Kunátová, starostka města Jilemnice absolventka 1956 

Studium na gymnáziu ve Vrchlabí, v té době vlastně SVVŠ, bylo krátké, ale mně určilo smysl a dráhu celého dalšího života. Tři roky jsou v lidském životě moc malým úsekem k hodnocení, zvláště když v té době různými reorganizacemi ve školství jsme vstupovali po složení maturitní zkoušky do života tak mladí - bylo nám sedmnáct. Co výborných pedagogů nám chtělo odevzdat co nejvíce ze svých vědomostí a zkušeností, ale v těch krátkých časových možnostech to bylo téměř neřešitelné. A k tomu je však nutno ještě přidat mnoho dalších časových zaneprázdnění po vyučování - v kultuře, sportu, ve společných brigádách... Čas ten uběhl jako okamžik. Mé poděkování  za krásný úsek mého života patří profesorům, především však Jaroslavu Pochopovi - češtináři. Zvolila jsem si stejné životní poslání - učitelství.  Jako \"promovaný pedagog\" jsem se šla představit v té době vedoucímu odboru školství při ONV v Jilemnici panu Jaromíru Horáčkovi,  vynikajícímu pedagogovi a spisovateli. Vzal mě kolem ramen a povídal: \"...a víš co, ďůče, dyť je Jilemnice pěkná, zůstaň tady!\" A tak v té  krásné školní budově od pana stavitele Vejrucha jsem zůstala celých 31 let. Společenské změny v naší republice mně v prosinci 1990 určily  další cestu. O několik desítek metrů dál jsem přešla do budovy městské radnice a podle svých sil a možností s dalšími členy městského  zastupitelstva a občany našeho města se snažíme změnit život a tvář Jilemnice; pomáhají nám všichni, kteří v ní žijí a mají své město rádi. 

21. Josef Pištora, místostarosta města Vrchlabí absolvent 1960 

\"38 let stará vzpomínka\" 
Připojuji se k četným gratulantům, kteří letos 16. září oslaví 50 let založení českého gymnázia ve Vrchlabí. 86 let stará budova svým vzhledem patří dnes opět mezi ozdoby současného stavu našeho města. Za uplynulých 50 let v ní složilo zkoušku dospělosti přibližně 2400 studentů. Patřím ke generaci, která získávala své životní vědomosti a zkušenosti ve zmíněné budově v letech 1957 až 1960. Byla to léta, kdy škola nesla hrdý název \"Jedenáctiletá střední škola Klementa Gottwalda\". V roce 1957 nás bylo něco přes 50, kteří po ukončení osmé třídy závěrečnými zkouškami pokračovali ve tříletém studiu ukončeném maturitou v roce 1960. 38 let je již dost dlouhá doba, aby člověk alespoň na to horší pomalu zapomněl. Doufám, že ti studenti, kterým připomenu ony nepříjemné zážitky z našeho mládí, mi to prominou, a věřím, že dnešní generace studentů se nad mou 38 let starou vzpomínkou pouze pousměje. Vzpomínám si, jak o rok starší studenti po ukončení posledního ročníku, asi týden před maturitou uspořádali průvod městem. V čele nesli kříž a několik školních rekvizit. V tichosti prošli hlavní ulicí, zazpívali studenstkou hymnu a rozešli se, netušíce, že je pozorně sledovaly vždy bdělé oči dvou, velice ambiciózních, okresních inspektorů. Okres byl tehdy ještě ve Vrchlabí. Ti okamžitě označili průvod za imperialistickou a revanšistickou propagandu a žádali přísné potrestání hlavních iniciátorů této akce. Nebýt nevšední obětavosti rodičů, jejich přátel a tolerance některých profesorů, nebyli by vůbec tito studenti připuštěni k maturitě. Byla nás pěkná řádka, kterým bylo tehdy připomínáno, ať se ani nesnažíme podávat přihlášku k dalšímu studiu. Jedni za původ svých rodičů, druzí za náboženství, za to, že nebyli pionýry, svazáky atd. atd. ... Lidé, kteří byli papežštější než papež, si důvodů vymysleli, kolik chtěli... Jako milovník sportu nerad vzpomínám na nesčetný počet hodin, které jsme místo pohybu na hřišti či v tělocvičně o hodinách tělocviku museli odpracovat na budování bazénu v suterénu školy, ve kterém jsme se mnozí dodnes ani nesmočili. Samozřejmě že raději vzpomínám na ty lepší stránky našeho mládí. Třeba na studentský dixieland z let 1957-1958, hrající nejen ve stylu new-orleánských černochů, ale i naše, tehdy oblíbené melodie. Jen namátkou uvedu několik muzikantů: Pilař, Stefanov, Soušek, Kysela, Soukup, Mařas a další. Mnozí pak později posílili celou řadu kapel, které tehdy ve Vrchlabí existovaly, a byla jich pěkná řádka! Nelze zapomenout ani na první platonické lásky vznikající na chmelových a jiných brigádách, na dobré profesory starší generace, například Fanynku Mizerovou, Jaroslava Faltuse, Josefa Vinkláře, Františka Vodičku, Jaroslava Pochopa, milovníci mariáše a šachu to měli dobré u pana profesora Josefa Grosmana. Z mladší generace profesorů se nám tehdy líbila sympatická profesorka, které působila na škole od roku 1955 - Hana Vrňatová. Naši třídu si získal profesor, který maturoval na téže škole o 10 let dříve než my. Po ukončení pedagogického vzdělání učil v Hořicích, odkud v roce 1958 v září přijel za námi na chmelovou brigádu s kytarou a zde nám sdělil, že bude náš třídní, profesor Jiří Louda, známý vrchlabský fotbalista a velký sportovec. Škola dosahovala tehdy i celou řadu sportovních úspěchů. Vzpomínám na rok 1959, kdy studenti vybojovali 1. dorosteneckou ligu ve volejbale. Hráči - Berger, Jebavý, Fröhlich, Soušek, Kačerovský, Watzek, Kupka a další. Mnozí dosahovali pěkných výsledků v atletice, například Nykl, dvojčata Saša a Jirka Maškovi, Zemanová, Svoboda atd. Doufám, že se na mne nebudou zlobit ti, které jsem ve své vzpomínce neuvedl. Věřím, že se nás na letošním, jubilejním celoškolním sjezdu abiturientů vrchlabského guymnázia sejde víc než kdy jindy. Zavzpomínat si a popovídat s profesory, absolventy a spolužáky, kteří ještě díky Bohu žijí, vzpomenout na ty, na které se zapomenout nedá, kteří bohužel už mezi nás nechodí a nikdy nepřijdou....................... 

22. MVDr. Miloš Gerstner, starosta Benecka absolvent 1964 

Zázrak 

Bylo to v jeseni léta Páně šestnáctistého šedesátého třetího hned po neděli, svátku svatého Lukáše. Jakási cháska nekolná přepadla klášter kněží augustiniánů. Starý fortnýř nezabránil tomu, aby nájezdíci neobsadili ambity a refektář, aby neotevřeli sudy s uherským vínem v rozlehlých klášterních sklepích, aby se nesnažili proniknout do hrobky mocného hraběcího rodu. Deset nebohých klášterních bratří zavřeli do vlhké kobky a drželi je tu pod stráží, jen mladý novic unikl postranním vchodem a zverboval městskou hotovost, tenkrát početnou, protože doba byla nejistá a tlupy lapků zneklidňovaly pokojný lid městský i na vsích. \"Vpadneme do kláštera vchodem z klášterní zahrady,\" rozhodl Zdeněk, velitel hotovosti, \"tam jistě nebudou zlosynové zajištěni.\" Městští žoldéři posíleni částí zámecké stráže se přikradli ke vchodu schodiště, které vedlo z klášterní zahrady do ambitové chodby, očekávajíce, že zde nebude odporu. Přepočítali se. I sem lapkové postavili hlídku vedenou rozhodným mistrem šermu Petrem. \"Kde jste kdo, jsme napadeni,\" zavolal Petr, klenba klášterních zdí opakovala jeho zvolání několikanásobnou ozvěnou. Petr se ukázal být hodným svého jména. Jako skála odrážel útoky počestných ochránců jistoty města. Přispěchal silák řečený Jan a další lapkové, kordy zvonily, obě strany se posilovaly bojovnými výkřiky a kletbami, boj se přenesl i na rajský dvůr, vřava boje dolehla i k uvězněným bratřím. Volni mohli teď sledovat klání ve zbrani cvičenějších lapků, muže chránící právo a čest pobízeli pokřikem a snad i modlitbami. \"Bacha, Faltus!\" Zaklínadlo, které náhle letopočet 1663 překouzlilo na 1963. Z lapků i strážců práva se jako zázrakem stali študáci. Odložili klacky, které až dosud byly kordy a rapíry, cudní bratři augustiniáni na sebe vzali podobu dívek. Jejich prsty potřísněné inkoustem vydávaly svědectví, že i ony tráví většinu dne ve školních lavicích, fantazie jinochů a panen se přelila do reality. Tenkrát ještě nevtiskl klášterním zdem vědecké ovzduší Krkonošský národní park, dnešní nájemce staré budovy. Ve sklepech církevní stavby tam studenti druhého ročníku střední všeobecně vzdělávací školy na zimu uskladňovali velké bulvy kapusty i s kořáním, na jaře je opět vysadí na pole a získají k podzimu cenná semena, která tenkrát byla, řečeno tehdejším jazykem, úzkoprofilovým zbožím. Tuto práci konali v hodinách praktické výuky zemědělské prvovýroby. Práci řídil profesor biologie Jaroslav Faltus. Že si chlapci při ní zahráli na dvě bojovné čety? Že si nahromaděnou energii vybíjeli i ve snu rytířských soubojů? Profesor přece nemůže být všude. Byly to krásné zlaté časy! A na pana profesora Faltuse nikdy nevyblednou krásné vzpomínky, ani když naše hlavy ještě více zšedivějí. Vědomosti z přírodopisu, které nám vštípil, byly jedinečným základem pro studium na vysokých školách biologického zaměření. Poctivě řečeno, ani nám na výšce mnohdy větší penzum vědomostí už ani nenabídli. Jím interpretované základy zemědělské prvovýroby navodily i zdravý a citlivý vztah k půdě a živé přírodě. To, že jsme se ve volných chvílích učili umění tří mušketýrů, to snad ani pan profesor nevěděl. Nebo shovívavě přehlížel. Rozuměl nám. Byl to tenkrát, zkrátka řečeno, vynikající pedagog, vědec, učitel i sedlák. Za to všechno mu náš maturitní ročník 1964 alespoň teď in memoriam upřímně děkuje. 

23. Blanka Paulů, držitelka medailí z OH i MS v klasickém lyžování absolventka 1973 

Vrchlabské gymnázium jsem navštěvovala v letech 1969-1973. Na tyto čtyři roky vzpomínám velmi ráda a mám z těchto let jen hezké a milé vzpomínky. Na to horší se časem zapomíná. Již od nejútlejšího dětství jsem sportovala a od žákovských let běhala na lyžích závodně. Této zálibě jsem věnovala veškerý svůj volný čas. Na základní škole bylo snadné zvládnout učení i všechny tréninky a závody. V době, kdy jsem začala navštěvovat gymnázium, byla jsem již zařazena do československé juniorské reprezentace v běhu na lyžích. Ve Vrchlabí jsem trénovala s bývalým olympionikem, výborným trenérem i člověkem, Iljou Matoušem. Trénovali jsme hodně, téměř každý den. Od podzimu jsme měli i několikatýdenní soustředění na Krkonoších. Mimo to jsem se zúčastňovala i výcvikových táborů v rámci juniorského družstva. Také přibývalo závodů doma i v zahraničí. Trénink byl stále náročnější, takže jsem musela svůj čas velice dobře využívat. To vše jsem mohla dobře zvládnout i díky studiu na vrchlabském gymnáziu. Na našem gymnáziu se vždy hodně sportovalo, obsazovaly se všechny závody a soutěže organizované v rámci středních škol. Všech těchto akcí jsem se ráda zúčastňovala. Intenzivně jsme se na tyto závody připravovali a tím jsem vlastně trénovala i ve škole. Nejlépe jsem využívala k vlastnímu tréninku přípravy na závody branné všestrannosti. V této soutěži naše škola dosahovala tradičně špičkových výsledků. Družstva dívek i chlapců pod vedením paní profesorky Jarošové a pana profesora Loudy získávala na celostátních přeborech vždy některou z medailí. Jmenovaní profesoři byli ochotni s družstvem trénovat denně i brzy ráno před školním vyučováním. Další velkou pomocí mi bylo pochopení a přístup celého profesorského sboru. Bez problému mne všichni uvolňovali na dlouhodobé výcvikové tábory a vždy byli ochotni probrat se mnou učivo individuálně a dohodnout termíny zkoušky. Věděla jsem, že jejich ochotu nemohu zneužívat, že na předem dohodnuté zkoušky musím být vždy dobře připravena. Také jsem však věděla, že mi všichni profesoři fandí, chtějí mi co nejvíce usnadnit zvládnutí všech reprezentačních povinností a zároveň získání co nejvíce vědomostí. Po maturitě jsem chtěla samozřejmě dále studovat na vysoké škole. V roce 1973 jsem úspěšně složila maturitní zkoušku a já i celý profesorský sbor jsme měli radost, že je možné dobře studovat a zároveň úspěšně reprezentovat republiku. V době studia na gymnáziu jsem získala dvě bronzové medaile na Mistrovství světa juniorů a dostala se do reprezentačního družstva dospělých. Nejhezčí vzpomínku na vrchlabské gymnázium mám z doby, když jsem se v roce 1974 vrátila s dvěma medailemi z Mistrovství světa v běhu na lyžích ve Falunu. Přesto, že už jsem nebyla studentkou gymnázia, byla jsem v aule gymnázia přivítána malou oslavou a v mnoha třídách byly uspořádány besedy o mé účasti na mistrovství světa. Po absolvování Pedagogické fakulty v Hradci Králové - obor zeměpis a tělesná výchova - pracuji od roku 1986 jako trenérka lyžování na SŠ - v gymnáziu v Jilemnici. Teprve nyní v dospělosti vidím, jak je obtížné skloubit studium a vrcholový sport. Proto, po tolika letech, plně oceňuji pomoc a spolupráci celého profesorského sboru tehdejšího gymnázia. Výsledkem dobré spolupráce bylo dosažení významných sportovních úspěchů, které dodnes patří k lyžařské tradici našeho města.

24. Závěr

Za 50 let existence českého gymnázia v 82 třídách maturovalo celkem 2420 studentů. Nematurovalo se v letech 1945, 1946, 1962, 1972. 
Z maturitních ročníků 1947-87, které prožily dobu normalizace, odešlo 62 abiturientů do emigrace. Bohužel 60 absolventů se už 50. výročí českého gymnázia nedožilo.